B. K. Borison

IN THE WEEDS
BEHÁLÓZVA

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Mindazoknak, akik a boldogságukat keresik.

Remélem, tudjátok, mennyire bátrak vagytok.

PROLÓGUS

BECKETT

Augusztus

A BÁRPULTNÁL ÜL, AMIKOR BELÉPEK, a nyári hőség sűrűn és nyomasztóan nehezedik a hátamra. Az ingem a bőrömre tapad, az ő tekintete pedig minden másra tapad – a szája sarka mosolyra görbül.

Két hosszú láb rövidnadrágban… Derékig érő, egyenes, fekete haj. Pirosra festett, telt alsó ajak. Megfordul a székén, amikor becsapódik az ajtó, és egyenesen rám néz, mintha megvárakoztattam volna. A homloka is ráncba szalad, mintha dühös lenne emiatt.

– Elnézést kérek – mondom neki, miközben lehuppanok a mellette lévő bárszékre, és nem is igazán tudom, miért kérek bocsánatot, vagy egyáltalán hogyan jutottam el ehhez a székhez. Félúton őrlődök a tenni és az akarni között, miközben a kinti nedvességet még mindig érzem magamon.

A szempillái megrebbennek, mintha mulattatná a dolog, és a köztünk lévő térben a párás meleg szinte tapintható.

– Miért?

Nekem… fogalmam sincs. Az állkapcsomhoz dörzsölöm a kézfejemet, és az itallapon keresgélek, miközben megmagyarázhatatlanul kínos érzés égeti az arcom. Soha nem állítottam, hogy akár egy cseppnyi sármmal is rendelkeznék, de ennél azért általában jobb vagyok.

Biccentek a félig üres pohara felé.

– Mit iszik? – kérdezem. Összeszorítja a száját, hogy elrejtse a mosolyát, és ide-oda mozgatja a poharát.

– Tequilát. – Akaratlanul összerezzenek, erre ő felnevet, és felfelé billenti az állát, sötét szeme azonban továbbra is rám tapad. – Mi az? Nem rajong érte? – Megrázom a fejem, mire ő leejti a poharat kettőnk közt a bárpultra, és körbe-körbeforgatja csinos kis kezében. Az egyik szemöldöke magasra ível a homlokán. – Talán csak nem a megfelelőt kóstolta.

– Talán – vágom rá. Ujjaimmal megállítom a keze mozgását, és a számhoz emelem a poharat. Ügyelek rá, hogy az ajkamat a cseresznyepiros rúzsnyomra helyezzem, amit ő hagyott rajta.

Füst. Lime. Egy kis só…

Visszaejtem a poharat a pultra, és megnyalom a számat.

– Nem rossz – állapítom meg. Rám vigyorog, és sötét tekintete olyan intenzív, mintha a hüvelykujja körmével karcolná az állkapcsom vonalát. – Egyáltalán nem rossz.

* * *

A combja felső részén van egy sebhely.

Nem tudom, hogy észreveszi-e, de minden alkalommal, amikor a hüvelykujjammal végigsimítok rajta, megrándul, a lába belefúródik a csípőmbe, ahol rám borul. A bőrének citrom- és rozmaringillata van – a füle tövére nyomom az orromat, ahol a legintenzívebben lehet érezni, és addig húzom lefelé az arcomat, amíg csókot nem nyomhatok nyakának sima vonalára.

Halkan felnyög.

A tenyeremmel újra meg újra végigsimítom a bőrét, hogy érezzem annak puhaságát. Ujjaival a hajamba túr, és ránt rajta egyet, én pedig egy nyögés kíséretében még erősebben a nyakába nyomom az arcomat. Egy apró kacajt lehel a kulcscsontomra.

Két átkozott éjszaka együtt, és hivatalosan már nem is ismerek magamra. Evie olyan, mint egy dagály, amely hömpölyögve nyaldos körbe tetőtől talpig. Valami mélyről jövő, erőteljes energia, maga a boldogító végzet.

Újra végighúzom a hüvelykujjamat a sebhelyen, ezúttal lassabban, miközben az orra a vállamba fúródik.

– Általában nem szoktam ilyesmit csinálni… – leheli Evie.

Ránézek a sarokban a felborult asztalra, a kávéfőzőre, amelynek valahogy sikerült állva maradnia, miközben izgalomtól fűtve berontottunk a szobába. A kerámiatálat, amelyben a kávétejszín volt, nem látom sehol, de a kis eldobható műanyag dobozok úgy hevernek szétszórva a szőnyegen, mint a lehullott csillagok. Fehér pöttyök tengerészkék háttéren.

Tenyeremmel végigsimítok a hátán, és széttárom az ujjaimat, igyekszem megtudni, mennyit tudok egyszerre befedni a bőréből, ami meleg az érintésem alatt, és hibátlanul barna. Mint az üveg whisky a legmagasabb polcnak a tetején, melyen áttáncol a délutáni fény.

Elmozdulok alatta, és felnyögök, amikor a combja valami… érdekeset érint.

– Mármint majdnem tönkretenni egy hotelszobát…?

Nevetve nyomogatja előre-hátra a homlokát a nyakamon, lecsúsztatja a vállamon keresztül, hogy aztán megállapodjon a mellkasom közepén. Az egyik karjára nehezedik, és az állát a tenyerébe támasztja.

– Nem. – A fülem mögé nyúl, és egy tollat szed ki a hajamból, miközben a fejem alá véletlenszerűen betuszkolt, félig szaggatott párnára pillant. Meglep, hogy másodszorra nem téptem le a lepedőt az ágyról – amikor körmeivel végigkaristolta a hátamat, hosszú lábát magasan a csípőm köré kulcsolta, és a fogát a kulcscsontomba mélyesztette. Halkan és lassan sóhajt, a tekintete az enyémet kutatja, és csodálkozó vigyor húzódik az ajkára, amikor az ujjam köré csavarom az egyik hajtincsét, és megrántom. Úgy húsz perce még az egész kezem a hajában volt, és mintha mulattatná, hogy most megelégedtem egy tinccsel. – Az üzleti utakon általában nem vonja el semmi a figyelmemet – magyarázza.

Nekem sem. Általában véve semmi nem vonja el a figyelmemet. Bár a kedvenc kapcsolati formám az egyéjszakás kaland, de erre az útra nem terveztem ilyet. Az északkeleti biogazdálkodók konferenciája nem épp a csábítás melegágya. Vagy legalábbis jellemzően nem volt az.

Eddig.

A közös pohár tequilánkból egy feles lett, elém téve a pulton. A feles oda vezetett, hogy Evie megrendelte az üveg többi részét. Az üvegből pedig az lett, hogy a csuklója belsejéről nyaltam le egy sócsíkot, miközben a térdét az enyémhez szorította a pult alatt. Visszabotorkáltunk a dombon lévő, aprócska szállodába, és úgy zuhantunk az ágyra, mintha erre teremtettek volna minket.

Kiderült, hogy nem is bánom annyira a tequilát, ha rajta kóstolhatom meg.

Most itt vagyunk, összegabalyodva és meztelenül, már a második egymást követő éjszakán. Megígértem magamnak, hogy nem megyek vissza a bárba, és nem keresem őt. De nem tudtam nem rá gondolni. A bőrére, ahogy az enyémhez simul. A halk, rekedtes nyögésre, amikor a kezemet a lába közé csúsztattam. Sötét hajzuhatagára a vakítóan fehér párnákon.

Amint az utolsó előadó befejezte a mondandóját a konferencián, azonnal visszatértem abba a lebujba, mintha egy átkozott sziréndal hívogatott volna. És ő ott ült, ugyanazon a bárszéken, ugyanazzal a vigyorral, ami megvilágította az arca minden négyzetcentijét.

Kézfejemmel végigsimítok a karján, és megbabonáz az érintésem nyomán formálódó libabőr vonala.

– Megbántad? – Felülök, finom sürgetéssel, hogy ő is tegye ugyanezt. Felül, hosszú lábát a csípőm köré rendezi. – A figyelemelterelést – pontosítok.

A verejték alig száradt meg a bőrömön, de újra akarom őt. Bizseregni kezd a tenyerem, valahányszor ránézek. Újra meg akarom ízlelni a puha bőrt közvetlenül a füle alatt, érezni, ahogy a teste megremeg, és rágördül az enyémre. A kezemet a gerince tövénél lévő két mélyedéshez akarom nyomni, és érezni, ahogy a bőre ég, mint a pokol tüze, ahogy megmozdul rajtam.

Elmosolyodik, és az alsó ajkába harap, mintha tudná, hová kalandoztak el a gondolataim, ahogy az ujjaival végigköveti a vállamon átkanyargó tetoválás tintacsíkját. Megkocogtatja, és én megpillantom magunkat a komód fölötti tükörben – összegyűrt fehér lepedő, a bőre, amely úgy csillog, mint az aranyzsinór, a dereka köré fonódó karom. Soha életemben nem akartam magamról szelfit készíteni, de a késztetés most forrón és hevesen csap le, ahogy a csupasz bőre az enyémhez tapad. Az arca a nyakamba fúrva, a feneke domborulata alig látható.

Az álla alá szimatolok, majd egyetlen, hosszan tartó csókot nyomok a pulzusa fölött rebegő bőrre – szavak nélküli bátorítás, hogy válaszoljon a kérdésre.

– Nem. Kiderült, hogy remek figyelemelterelés vagy, Beck. A legjobb fajta, tényleg. – A válasza suttogás, egy titok a sötétben. Szünetet tart, majd visszakérdez. – Te megbántad?

Nem, nem bántam meg. Nem annyira, amennyire talán… kellene. Elmosolyodom, és végigszántom a fogammal a nyakát, megcsípem a fülcimpáját, és finoman rántok rajta egyet. Figyelem a tükörben, ahogy az egész teste megborzong, a csípője az enyémbe gördül.

– Szeretem, ahogy te tereled el a figyelmemet – mondom neki, miközben a kezemmel elkapom a derekát. Lágy ritmusba terelem magam fölött, amíg mindketten zihálunk, és ő a körmével a hajamba szánt.

– Te… – suttogja, majd térdre emelkedik, és a mellkasomon lévő kezével addig igazgat minket, amíg a hátam a fejtámlának nem támaszkodik. Főnökösködik, ha úgy tetszik neki, és imádom, hogy pontosan tudatja, mit akar, és azt hogyan akarja. Tegnap este remegni kezdtem a fülembe búgó hangjától, kezem a csípőjére tapadt, miközben igyekeztem követni minden egyes utasítását.

„Lassabban csináld.”

„Keményebben.”

„Így, igen. Pont ott.”

A fejem tompa puffanással a támlának ütközik, ő pedig visszatelepszik az ölembe, és átrendezi a lepedőt, amíg bőre a bőrömhöz ér, vágytól fűtött nyögése a nyelvemre nehezedik. Motyog valamit az orra alatt, majd sóhaj szakad ki belőle, egy újabb hang, amit az ajkammal visszaszorítok. Nehéz tekintettel néz le rám.

– Többet akartál?

A kérdésre felnevetek. Ránézek, és úgy érzem, csak akarás van bennem. Felé hajolok, amíg el nem kapom a száját egy csókban. A kezemet lecsúsztatom a tarkójáról, majd az állkapcsára teszem, és ott tartom, amíg a kezét ökölbe nem szorítja a hajamban, a teste pedig türelmetlenül mozog az enyém fölött.

Én is tudok ám főnökösködni.

– Többet akarok – egy újabb vallomás, a kezemet kettőnk közé csúsztatom, hogy megsimogassam a köldöke alatti puha bőrt. – Mindent akarok.

* * *

Mennydörgésre ébredek, eső dobol a vastag üvegen. Hűvös szellő söpör be a megrepedt ablakkereten, én pedig nyögve igazgatom magamra a lepedőt, kezemmel Evie álommeleg bőrét keresem. Utolsó emlékem, hogy Evie a szobaszervizről mormog valamit, még jobban bekucorodik a takaró alá, és mindkét kezét a karomra fonva elalszik. Ami… kellemes volt. Szokatlan, de kellemes.

Felkönyökölök, és a mellettem lévő helyre pillantok: Evie nincs ott. Meglep, hogy nem hallottam a mozgását a szobában – nem éreztem, ahogy lecsúszik az ágyról. Általában nem szoktam ennyire mélyen aludni.

Tekintetem a fürdőszobára vándorol, az ajtó félig nyitva, a tetején egy használt törülköző van átdobva. Lehetséges, hogy kiugrott egy kávéért, de nem látom a bőröndjét, és az éjjeliszekrény is szemet bántóan üres. Végigpásztázom a szoba többi részét. Az egyetlen jel, hogy egyáltalán itt járt, egy vizespohár a komódon, és egy összegyűrt számla az asztalon.

Arccal a párnámra zuhanok.

Ez ismerős érzés. Egyedül ébredni.

– Hülye – mondom magamnak. Sóhajtok, és a tenyerem sarkát a homlokomba mélyesztem.

Ennél azért jobb vagyok.

Vannak itt elintéznivaló dolgaim, és ezek közül egyik sem egy gyönyörű, hosszú lábú nő.

A hátamra fordulok, és nézem, ahogy az ablakon kívül viharfelhők gyülekeznek. Csak emlékeznem kell, mik azok a dolgok.

* * *

EVELYN

November

NOS. ERRE NEM SZÁMÍTOTTAM.

Fel-alá járkálok Inglewild egyetlen panziójában kivett szobámban, és figyelem, ahogy a virágos tapétán követ az árnyékom. Jenny, a tulajdonos biztosan bent járt a szobámban, amíg a farmon voltam, mert gyertyafény és sütemények fogadtak, minden puha és romantikus volt.

Homlokomat ráncolva figyelem az elefántcsontszínű gyertyát, és átgondolom a lehetőségeimet.

Azon a hétvégén egy hasonló panzióban voltam Maine-ben. Virágok voltak az ablakpárkányon, és egy művészien tetovált férfi az ágyhoz szegezett, száját a nyakamra tapasztotta, és torokhangú nevetése csengett a fülembe. Ugyanaz a férfi, akivel éppen összefutottam a farmon, ahol nyilvánvalóan dolgozik, és amelynek az értékelésére küldtek.

Erre. Nem. Számítottam.

A sütik nagyon csábítóak a sarokban álló tálcán. Felkapok egyet, és felélesztem a telefonomat.

Josie a harmadik csöngetésre veszi fel.

– Rendben odaértél? – kérdezi.

– Van egy kis problémánk – mondom, miközben a szám tele van étcsokival és mogyoróvajjal.

– Hűha! – A hangja komolyra vált a vonal másik végén, papírzörgésen és egy csészealjra helyezett bögre koccanásán keresztül. Megnézem az időt. Portlandben még mindig késő délután van. Valószínűleg már a nyolcadik csésze kávéjánál tart. – A Sway megint foglalt neked egy olyan szabadulószobát?

Két hónappal ezelőtt a képviseleti csapatom úgy gondolta, hogy minőségi tartalom lehetne abból, ha negyvenöt percre bezárnak egyedül egy szobába. Minden előkészület vagy figyelmeztetés nélkül. Hála istennek nem vagyok klausztrofóbiás.

– Nem. De azért köszi az emlékeztetőt. – Josie felnevet, én pedig az ágy szélére rogyok, és a tálca sütivel szemezek. – Ma értem ki a farmra.

– És? Ezt te is izgalmasnak tartottad.

Tényleg izgalmasnak tartottam. És izgalmasnak tartom. Egy fenyőfafarm Maryland keleti partjainál, amelynek tulajdonosa és üzemeltetője egy Stella nevű fiatal nő. A története kedves és romantikus, és az a rövid bepillantás, amit ma a farmról kaptam, egyszerűen varázslatos volt. Csak arra nem számítottam, hogy a farmvezető gazda ugyanaz a férfi lesz, akivel három hónappal ezelőtt esett meg az első – és egyetlen – egyéjszakás kalandom.

Betévedt abba a lebujba, kócos hajjal, fehér pólóban, amelynek az ujja kissé fel volt tűrve, és olyan szempárral, mint a tenger… Egyetlen pillantást vetett rám, és azt éreztem, hogy a gyomrom egészen a lábujjaimig zuhan.

– Beckett itt van.

– Ki?

– Tudod – halkítom le a hangomat. – Beckett.

Egy pohár csörrenését hallom, és kreatív káromkodások sorát.

– Maine-Beckett? Dögös, tetovált Beckett? – A fogán keresztül beszívja a levegőt, és amikor újra megszólal, a hangja három oktávval magasabb. – Rendhagyó, Evie végre elszabadul, egyéjszakás kaland Beckett?

Beadom a derekam, és felkapok még egy sütit.

– Igen, ő az.

Az illendőnél egy pohárral több Sauvignon blanc után meséltem Josie-nak Beckettről, a kanapéján ülve, burritóként betekerve. Nem tudtam rájönni, miért gondolok rá még hónapokkal később is. Csak egy kellemes és múló dolognak kellett volna lennie. Egy ártalmatlan éjszakának. Kötöttségek nélkül.

Nem valami olyasminek, amit minden második este színes, szélesvásznú lázálom keretében újra átélek.

Josie felnevet, éles kacajjal, ami miatt elhúzom a telefont a fülemtől, és a szememet forgatom.

– Köszönöm szépen a támogatást.

– Bocsánat, bocsánat – mondja kuncogva. Próbálja összeszedni magát, de újabb kuncogás bukik ki belőle. – Mekkora lehet az esélye? Épp ott járt?

– Nem, ő itt dolgozik. Ő irányítja a gazdaságot. Ő vezeti a helyet a tulajdonossal, Stellával és a pékséget felügyelő Laylával.

Ez újabb vihogási rohamot vált ki belőle. Azt fontolgatom, hogy egyenesen kidobom a telefont az ablakon.

– Gondolom, ez megmagyarázza, miért volt olyan ügyes a kezével, nemde?

– Figyelj, ki foglak rúgni.

Nem mondtam Josie-nak semmit Beckett kezéről, de most már egészen részletesen emlékszem rá. Ahogy a tenyere teljes szélességében beborította a combomat. Amikor felemelt, a bicepsze valami egészen gyönyörűségeset művelt. Ellentmondást nem tűrő volt, és a tökéletes pozícióba irányított engem. Ahogy a hüvelykujját a fülem mögé nyomta. Az egyik karján, a csuklójától a könyökéig húzódó csillagkép finom vonalai. Ó, te jó ég…

– Soha nem fogsz kirúgni – mondja Josie. – Különben hogyan érezhetnéd jól magad?

Josie az önjelölt személyi asszisztensem tizennyolc éves korunk óta, amikor is úgy döntöttem, elindítom a saját YouTube-csatornámat. A szerepe és a címe azóta hivatalos, mióta a közösségi médiám berobbant, de továbbra is a legjobb barátomként végzett munkája a legfontosabb számára. Mindig számíthatok rá, hogy őszintén megmondja, mi a helyzet.

Ez a legjobb és a legrosszabb dolog benne.

– Oké, foglaljuk össze – folytatja. – Augusztusban lefeküdtél egy szuperszexi idegennel. Szó nélkül leléptél, és most, novemberben újra összefutsz vele, miközben a farmját méred fel egy közösségimédia-versenyhez. – Felnevet, én azonban csendben maradok. – De tényleg. Mennyi ennek az esélye?

– Fogalmam sincs.

– Mit fogsz csinálni?

– Erről sincs fogalmam.

Megpiszkálok egy laza szálat a takaró szélén. Nem mehetek el. Mit mondanék a vállalati szponzoraimnak? Sajnálom, meg kell szakítanom ezt az utat, mert három hónappal ezelőtt lefeküdtem az egyik alkalmazottal. A megbeszéléseken szimpatikusak, de nem hiszem, hogy ez jól sülne el.

És ami a lényeg, nem szoktam menekülni a problémáim elől. Beckett olyan döntés volt, amit én hoztam. És ezt a döntést egyáltalán nem bánom, annak ellenére, hogy annak az éjszakának az emlékei úgy ragadnak rám, mint a ragasztó. Az igazat mondtam neki, amikor közöltem vele, hogy remek figyelemelterelés volt, hiszen azokon a napokon boldogan a lovak közé dobtam a gyeplőt. Sokat nevettem. Jól éreztem magam.

Önmagam voltam.

Most viszont azért vagyok itt, hogy a munkámat végezzem. Stella megérdemli ezt. A Lovelight Farm hozza mindazt, amit a pályázatában leírt, és még annál is többet. Megérdemli, hogy döntős legyen ezen a versenyen, és kijár neki az elismerés. Csak egy pillanatra van szükségem, hogy összeszedjem magam. Túljutni a sokkon, hogy újra látom őt, aztán továbblépni.

– A terv az, hogy… – Nincs tervem. Körülnézek a szobában, hogy ihletet keressek. Azt hiszem, a terv az, hogy bekebelezem a maradék sütiket. Szerzek egy üveg bort… valahonnan.

Kopognak az ajtómon, és kifújom a levegőt. Egy csipetnyi aggodalommal meredek a kémlelőnyílásra. Nem kell találgatnom, hogy ki van a másik oldalon.

– Ó, atyaég, kopogást hallottam? – Josie magánkívül van. – Ő az?

Felemelkedem az ágy széléről, és a tenyeremmel végigsimítok a hajamon. Hát persze hogy ő az.

– Mennem kell, Josie.

– Kapcsolj át FaceTime-ra – követeli. – Hagyd, majd én átkapcsolok. Evie, istenemre esküszöm, ha letesze…

Befejezem a hívást, mielőtt befejezhetné a fenyegetését, és az asztalra dobom a telefonomat. Azonnal jelez egy bejövő videóhívás, de nem veszek róla tudomást, és a biztonság kedvéért ráteszek egy párnát.

Nem sietek az ajtóhoz, és a kezem a kilincs fölött tétovázik. Amikor ma délelőtt besétált a cukrászdába, ugyanezt a rántást éreztem mélyen a gyomromban. Pontosan úgy, mint az első alkalommal. Olyan volt, mintha feltörnék egy emléket, hogy még egyszer megnézzem. Fehér póló helyett flaneling. Hátrafelé fordított baseballsapka egy apró, hímzett fával.

Tágra nyílt, meglepett szempár.

Úgy lendítem ki az ajtót, mintha kötést tépnék le, és ott áll Beckett, két karját a félfának támasztva, kezével a széleket markolva, mintha fizikailag visszafogná magát. Az ujjai meggörbülnek, és azonnal eszembe jut, ahogy a két keze szorosan a combom köré simul, Beckett előttem térdel, és egyetlen sötét szőke hajtincs tapad a homlokára.

Nyelek egyet.

– Szia – suttogom. Alig tudok ránézni, és a hangom olyan, mintha hat lap csiszolópapírt nyeltem volna le.

Bravó, remekül összeszedted magad, Evie.

Megköszörülöm a torkomat.

Rám pislog, tekintete hosszan és lustán vándorol a fejem tetejétől a pulóverem szegélyére a vállamon. Nyel egy nagyot, megnyalja az alsó ajkát, és úgy érzem, talán nekem is meg kellene ragadnom az ajtófélfát. Belekapaszkodni a sárgaréz ajtókopogtatóba az életemért.

Nem tudom, mi késztetett arra, hogy magammal vigyem Beckettet a szállodai szobába azon a ködös nyári éjszakán, három hónappal ezelőtt. Soha azelőtt nem érdekeltek az egyéjszakás kalandok. Tényleg. Én csak…

Láttam, amint besétál, és egyszerűen akartam őt.

Jó tudni, hogy a rám gyakorolt hatása egyáltalán nem csökkent.

– Szia – suttogja vissza. Az orrán keresztül kifújja a levegőt, és ellöki magát az ajtófélfától, majd hirtelen a mögötte lévő üres folyosóra pillant. Tisztán látszik állkapcsának erős vonala, és újra meg kell köszörülnöm a torkomat. – Bejöhetek egy pillanatra?

Bólintok, és hátrálok egy lépést, hogy beengedjem őt a keskeny ajtón. Az összes homályos emlékem láthatóan alulbecsülte a puszta méretét. Túl nagynak tűnik, ahogy ott áll a szoba közepén, zsebre dugott kézzel, és úgy tesz, mintha az íróasztal fölött lógó, egy tavat ábrázoló festményt tanulmányozná. Becsukom az ajtót, és igyekszem nem arra gondolni, amikor utoljára éppen egy ilyen helyiségben voltunk.

Áttetsző fehér függönyök. Összegyűrt lepedők. Egy meleg kéz a lapockáim között. A hangja a fülemben, amint azt duruzsolja, mennyire jó volt velem. Befogadni őt.

Megrázom a fejem, és a komódnak támaszkodom, a lábam keresztbe vetem a bokámnál. Nem teszek magamnak semmilyen szívességet.