Fritz Breithaupt

Az empátia
árnyoldalai

– részlet –

Fordította: Simon-Szabó Ágnes

Test és lélek
SOROZATSZERKESZTŐ:
KOVÁCS ILONA – PLÉH CSABA

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap a kiadói program keretében támogatta.

Die Übersetzung dieses Werkes wurde von Goethe-Institut aus Mitteln des Auswärtigen Amtes gefördert.

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Fritz Breithaupt: Die dunklen Seiten der Empathie. Suhrkamp, 2017
© Suhrkamp Verlag Berlin 2017
Hungarian translation © Simon-Szabó Ágnes, 2020
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2020
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 4930 91 4
ISSN 1417-6793

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
A kötetet gondozta: Leiszter Attila
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Tartalom

BEVEZETÉS

1. Empátia közös átélésként

2. Az empátia árnyoldalai. Áttekintés

3. Az empátiakutatás négyféle megközelítése

1. fejezet | Önmagunk elvesztése

1. Az én és az empátia ellentéte (Nietzsche: Túl jón és rosszon)

2. Az önmegfigyelés ellentmondása. A nők

3. Az empátia neheztelésként (Nietzsche: Adalék a morál genealógiájához)

4. Nietzsche a Stockholm- szindróma teoretikusaként

5. Élet másokért. Hiányzik az empátia a mai egyetemi hallgatókból? Ó, ne, narcizmus! Vagy mégis: Hurrá, megszabadultunk a Stockholm-szindrómától!

2. fejezet | Fekete-fehér gondolkodásmód

1. Az empátia szerkezete

2. Az empátia háromszemélyes modellje

3. A konfliktusok radikalizálódása. Moralizálás

4. Az erkölcs radikalizálódása a fikció révén

3. fejezet | Téves empátia. Megszűrt empátia

1. Segítők, hősök és humanitásra törekvés

2. Németország, az empátia világbajnoka: Angela Merkel és a menekültek

4. fejezet | Empatikus szadizmus: Empátia az empátia kedvéért

1. A tragikum paradoxona (esztétika)

2. Az empatikus szadizmus első helyzetfelmérése

3. Az empatikus szadizmus büntetésként (a múlt)

4. Az empatikus kegyetlenség és a szadista empátia (a jelen)

5. Manipulatív empátia (a jövő)

6. A szadista empátia fejlődési stádiumai

5. fejezet | Vámpirizmus

1. Helikopterszülők, zaklatók, rajongók és a másokon át élt élet

2. Helikopterszülők, gyereksztárok anyái és a vámpirizmus

3. Zaklatók, rajongók és a rögeszmés empátia (azonosulás)

4. A vámpirizmus

Kitekintés: | Az empátiát kísérő vegyes érzelmek

Utóirat: | Elnök az empátia jóvoltából

Jegyzetek

Irodalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

Ez a könyv olyan, látszólag embertelen dolgokról szól, amelyeket nem annak ellenére teszünk meg vagy érzünk, mert empatikusak vagyunk, hanem pontosan azért, mert rendelkezünk empátiával. Számos ilyen helyzetre igaz, hogy esetükben nem az empátia vallott kudarcot, hanem éppen következményei az empátia működésének vagy túlműködésének. Ki fog derülni, hogy az empátia központi szerepet játszik egy sor rendkívül problematikus emberi magatartásformánál. Az ellenséges viszonyok megmerevedésétől a terrorizmusig, a kizsákmányolás különféle alakzatainál, beleértve a vámpirizmust, a rosszindulatot és a szadizmust, de ugyanígy a hamis részvétet és a tartós elnyomást is: mindezek az empátia által lehetővé tett magatartásformák spektrumához tartoznak. Sok esetben éppen az empátia motiválja e cselekedeteket, olyannyira, hogy azt kell mondanunk, nem az empátia ellenében, hanem éppen abból kiindulva valósulnak meg ezek a gonosztettek.

Ezek a megállapítások ellentmondanak a hétköznapi értelmezésnek. Azt szoktuk meg, hogy különleges emberi képességnek tekintsük az empátiát, mely a morálisan helyes magatartás kiváltó oka. Nem szabad elvitatnunk az empátia jó oldalait, azonban meg kell szabadulnunk az empátiát túlzottan is leegyszerűsítő képtől. Kezdjük tehát az empátiát érintő két olyan esettel, amelyek lehetővé teszik, hogy másként nézzünk rá.

2015 decemberében jelent meg az alábbi kommentár egy „Just_that_random_guy” nevű netező nyilvános vitafórumán:

Volt ez a Bedelia-idézet, a Hannibál című tévésorozat orvos és pszichológus szereplőjétől: „Magas fokú empatikus hozzáállást követelnek meg a kegyetlenségen alapuló szélsőséges cselekedetek.” Úgy vélem, hogy ez igaz. Akárhányszor rápillantok valakire és szadista gondolataim támadnak, képessé válok belátni és átérezni, min megy keresztül a másik személy, milyen fájdalmakat és szorongásokat él át. És ez fog felizgatni. Annál erősebben élem át a kielégülést, minél durvább és intenzívebb a fájdalom és a szenvedés, amelyekről azt képzelem, hogy én okozom az adott személynek.1

Az idézet névtelen szerzője, aki azt állítja magáról, hogy nem pszichopata, csupán egy átlagos srác, az empatikus megértést a másik személy szélsőséges érzelmeihez (fájdalmához és félelméhez) köti. Ez a szenvedés iránti empatikus együttérzés okoz örömet és nyújt kielégülést neki. Nyilvánvalóan éppen azért képes másokat megérteni és átélni a helyzetüket, mert azt a fájdalmat érzik, amit ő tulajdonít nekik. Ennélfogva létre is hozza a fájdalom képzetét és szadista gondolatai támadnak: hisz az a célja, hogy megértse őket és együttérezzen velük. Ebben az esetben nem az empátia hiánya okozza a szadizmust, hanem a fokozott empátia kívánalma. Az empátia és annak átélése nyomán válnak lehetővé bizonyos visszataszító képzelgések és talán a tettre váltásuk is.

Amint azt a könyv előrehaladtával látni fogjuk, az efféle magatartás nem korlátozódik néhány problémás egyénre, hanem számos hétköznapi jelenséget is érint. Idetartoznak azok, a társadalmunkat szervező gyakorlatok is, mint például a jó és a rossz kategóriái mentén való gondolkodás.

Vegyünk egy második esetet is. Iskoláskoromban időről időre különös dolog történt meg velem. 12. vagy 13. osztályos lehettem, amikor elkezdődött. Hamburg városa akkoriban jelentős tanulói kedvezményt kínált az összes államilag támogatott színházba és koncertterembe, és még ma is köszönettel tartozom édesanyámnak, hogy egyedül vagy barátokkal esténként elengedett úgy a városba, hogy pusztán ez a gyűjtőjegy volt nálam. Ám az ilyen estéken, többnyire igen kiváló bemutatók közben, hirtelen izzadni kezdtem és önkéntelenül is azt képzeltem, hogy én magam állok a színpadon. Úgy éreztem, mintha én állnék ott a hegedűvel vagy a jelmezben – és csak azért képzeltem ezt, hogy ne az a gyakorlott művész, hanem én legyek, aki képtelen egyetlen hangot is kicsikarni a hangszeréből vagy felmondani bármely sort a szövegéből. Rendkívül kínos jeleneteket élhettem át néhány másodperc töredéke alatt e képzelgések miatt. Láttam magam, nem is, hanem inkább éreztem, amint összezavarodva és elvörösödve botladozok a színpadon és kimenekülök a felzaklatott közönség elől. Legtöbbször gondolatban nekiütköztem egy másik zenésznek vagy színésznek, ez aztán még tovább növelte a kínjaimat. A képzelődések olyan intenzívek voltak, hogy legalább egyszer fel is kellett állnom előadás közben, hogy magamhoz térhessek a folyosón. Kezelhetetlen lámpalázam nem tartozik az empátia e könyvben tárgyalt „árnyoldalaihoz”. Azonban ez a tapasztalat tanított meg arra, hogy nem mindig vagyok képes irányítani, hogy mikor bújok ki a saját bőrömből.

Akkor sem az empátiáról szólt furcsa élményem, ha a fogalom minden jelentését kimeríti. Ha ennél az esetnél empátiáról lett volna szó, akkor elvárható lenne egyfelől az én és a mások közti megkülönböztetés az adott helyzetben, ugyanakkor másfelől annak lehetősége is, hogy osztozhassak mások élményeiben.2 Ehelyett saját magamat láttam felkészületlenül valaki más helyzetébe kerülve. Átélt élményeim kapcsán nem lehet szó sem az érzelmekben való osztozásról, sem valaki más teljesítményének a megértéséről. Ez sokkal inkább az empátia hibás működése vagy talán az empátiához vezető egyik lépcsőfok volt. Később még visszatérünk a megfigyelt ember állapotát jellemző „ragyogó bőr” színpadi jelenségére.

Úgy tűnhet, mintha könyvem címe azt ígérné, hogy leszámol az empátiával. Vajon e könyv végeredményben az empátia ellen íródott? Paul Bloom és Jesse Prinz mindent összevéve épp mostanában számoltak le a fogalommal, noha meglehetősen eltérően közelítettek tárgyukhoz.3 Szűkebb érvénnyel, de számon kéri az empátiafogalom pontatlanságát Peter Goldie is az „Anti-Empathy” című írásában.4 Már korábban is jelentkeztek az empátiával szemben ellenvetések olyan területeken, mint például a jogalkotás vagy az esztétika.5

Az empátia elleni fenti támadásokat mégis közösen az jellemzi, hogy az empátia téves fogalma ellen vívnak szélmalomharcot. Csalódnia kell annak, aki Goldie-hoz hasonlóan azt várja el az empátiától, hogy valóban pontos megértést tegyen lehetővé egy másik személyről. Ezt az empátia minden közeledés ellenére sem képes teljesíteni. Rémülten szembesülhet a torzulásokkal, aki Prinzhez hasonlóan az empátiától objektív, igazságos erkölcsi ítéletet követel meg. Ám a hiba nem abban az empátiában van, ami ellen e szerzők érvelnek, hanem inkább a szerzők által felállított túlzó követelményekben. Aki ily módon kel ki az empátia ellen, annak nem árt arra is ügyelnie, hogy ne váljon nagyot mondó tudóssá. Nevezett szerzők kritikáikkal azzal a még mindig sokfelé táplált reménnyel szállnak szembe, hogy az empátia a világbéke és az általános igazságosság eszköze.

Jelen könyv vádirata ehhez képest egészen más, és úgy vélem, alapvetőbb: nevezetesen, hogy szörnyű dolgokat teszünk az empátia segítségével vagy belőle kiindulva. Ennek ellenére mégsem az empátia „ellen” íródott ez a könyv. Az empatikus képesség tesz minket emberré. Még ha nem is minden emberi vonás számít jónak és az empátiának sem minden formája üdvözlendő, még ha talán vitatható is az empátiára való hivatkozás bizonyos kontextusokban – mint amilyen a jogi és az orvosi –, akkor is kérdéses marad, hogy tényleg gátat kell-e vetnünk az empátiának, és ha igen, hogyan. Ezért e könyv azt akarja körülírni, hogy mik vagyunk emberként abból adódóan, hogy empatikusak vagyunk, és emellett mindenekelőtt arra törekszik, hogy kiemelje a Homo empathicus problematikus aspektusait.6

Ennélfogva azzal a dilemmával fogunk szembesülni a könyv végén, hogy egyszerűen csak „empátiaellenesnek” lenni értelmetlen vagy puszta hatásvadászat. Ám kétségtelen, hogy nem lehet szimplán „empátiamellettinek” sem lenni.

De miben is állnak az empátia mellett szóló érvek?

Másokhoz fűződő kapcsolatokban élünk, megfigyeljük őket, a többiek ösztönöznek minket, reagálunk a rezdüléseikre, és nem utolsósorban másokon keresztül részesülünk a világból. Szenvedésük a mi szenvedésünk is, örömük úgyszintén a miénk. Mindezt megfordítva, a mi érzelmi és hangulati rezdüléseinkre is reagálnak mások. Ittlétünket talán a visszhangkeresés irányítja, miként azt Hartmut Rosa gondolja.7 És kézenfekvő, hogy már-már a háború, a szenvedés és az igazságtalanság elleni általános csodaszerként magasztaljuk az empátiát – „a bennünk élő angyalok” egyikeként, Steven Pinker szavaival.8

Az empátia életet ment. Talán az öngyilkosság küszöbén áll a megszokottól hirtelen eltérően viselkedő tinédzser. Mégis odafordulhat hozzá és közbeavatkozhat, aki megérti őt és együttérez vele. Az anyák már a csecsemőik kifejezéseit is megértik, felismerik, ha valami nincs rendben, és reagálnak rá. Kétségbeesésünk közepette semmi másra nem vágyunk olyan erősen, mint arra a másik személyre, aki megért bennünket. Szülők, barátok és szerető társak, de orvosok, tanárok és terapeuták is gyakorolják az empátiát, és rendelkezésre állnak, amint arra lesz szükség, hogy teljes bevetésre induljanak másokért. Sok ember halna meg naponta a fejlődő világ segítői nélkül, az ápolók, az adományozók, az ENSZ katonái vagy az olyan intézmények, mint az Orvosok Határok Nélkül, hiányában. Bizonyára mindannyian átéltünk már olyan helyzetet, melyben az empátia jelentette a döntő, sőt az életet mentő mozzanatot. Fokozatosan érzékenyebbé válunk a hátrányos megkülönböztetés és az erőszak legtöbb formája iránt, ahogy azt Pinker igyekszik kimutatni. Történeti távlatban arra emlékeztethetünk, hogy egészen friss fejlemény a rabszolgaság megszüntetése a világ nagy részén.

Ezzel együtt tudjuk, hogy az empatikus viselkedést is elengedhetetlen tanulni, és gyakorlást igényel. Ha vannak is biológiai alapjai, akkor is egy olyan kultúrára van szükség, amely elősegíti és formalizálja az empátiát. Az empátia központi jelentőségű ellenszernek tűnhet az erőszak, a megmerevedett harcvonalak, az újnacionalizmus és a terrorizmus korszakában, amiként az egyén fokozódó medializációjának és elszigetelődésének korában is. Sajnos rendelkezünk olyan kimutatásokkal, melyek szerint a fiatalok körében kifejezetten csökken az empátiára való képesség.9

Talán mégis kívánatos volna egy olyan szer, mely növelhetné az empátiánkat? Még általánosabban feltéve a kérdést: vajon az empátia tényszerűen jó és támogatnunk kellene?

Steven Pinker mellett Martha Nussbaum is az emberek érzelmi intelligenciájáról és politikai érzelmeiről értekezik.10 E keretek között az empátiának központi szerepe lesz. Barack Obama empatikusabb hozzáállást követel a bíróktól és aggódik korunk „empátiahiánya” miatt. Daniel Batson évtizedek óta elemzi az empatikus szorongásról nyert adatokat, amely újra és újra gondoskodó tettekre ösztönöz minket.11 Az empátia mellett felszólalók listája hosszú. Hogyan lehetséges akkor állást foglalni az empátiával szemben?

E könyv egybegyűjti és ismerteti az ellenérveket. Fő feltevésünk, hogy az empátia nem csupán tulajdonságaink vagy képességeink egyike, hanem az empatikus készség alapvetően határoz meg bennünket emberi lényként.12 Az empátia az emberi létezés egyik központi alkotóeleme, amely elválaszthatatlan tőlünk. Környezetünket olyan módon éljük meg, ahogyan azt az empátia szervezi, és nem pusztán csak színezi. Az empátia mintegy a hatodik érzékünk. Abban a pillanatban, amint kapcsolatba kerülünk más emberekkel (vagy más élőlényekkel, illetve általunk antropomorfizált dolgokkal), elkezdjük átélni az eseményeket az ő szemszögükből is. Ettől meg lehet rettenni, amint azt Jean-Paul Sartre tette, amikor egy padon ülve a parkban hirtelen észrevette, hogy nézik őt (A lét és a semmi). Ám az empátia mindenekelőtt megkettőzi és megsokszorozza az észleléseinket. Sokféleképpen részesülünk a másik személyéből, az érzelmeiből, a képzeteiből és a szándékaiból; a másik személyén át másként veszünk tudomást önmagunkról és a környezetünkről is. A másik hogyléte ténnyé válik számunkra, amelyre reagálunk – gyakran a jólétéről való gondoskodással.

Meglepően nagy mértékben képesek beleérzőnek mutatkozni még maguk a látszólag leginkább empátia nélkül élő szociopaták is, vagy az ún. pszichopaták, akik mások gondolatainak felismerésében (és befolyásolásában) is jól teljesítenek.13 Noha az autizmus számtalan megjelenési formájának valamelyikével élő emberek mind nyilvánvaló hiányát mutatják az empátiának – de még ők sem teljesen mentesek az empatikus érzésektől.14 Ha létezne a teljesen empátia nélkül élő ember, akkor őt gyaníthatóan többé már nem is tekintenénk embernek. Valójában tőlünk sokkalta eltérőbbnek észleljük azokat az embereket, akiknek hirtelen megváltoztak a morális és empatikus képességeik, mint mondjuk az emlékezetüket elveszítőket.15

Kezdjük tehát józanul: a legtöbb emberi képességhez hasonlóan az empátia is elsősorban és mindenekelőtt azt szolgálja, aki empatikusan érez, és nem azt, akinek a helyébe beleérzi magát az illető. Ezzel a belátással önmagában még nem nyertünk sokat. Ám kétségkívül óva int attól a túlzott reménytől, hogy az empátia már egymagában is ellenszere volna az egocentrizmusnak, a narcizmusnak vagy az önzőségnek. Az empatikus ember képessége a közös átélésre és az együttérzésre már azelőtt gazdagítja az élményvilágát és a tudását, még mielőtt esetleg mások segítségére sietne. Ennyiben a jelen könyv témája az empátia egoizmusa vagy az empátia esztétikája, tehát a beleérzés és az együttérzés esztétikai tetszése.

Néhány olvasó talán felteszi a kérdést, hogy mi jogosít fel engem e könyv megírására. Bizonyára kevés bizalmat nyertem a bevezetőben elmesélt uralhatatlan lámpalázamról szóló anekdotával. Tanulmányaimat egy sor szakterületen folytattam, a művészettörténettől a jogtudományig. A tanulmányok befejezése után azonban a kognitív tudományok felé sodródtam, ezen a területen professzorként tartok előadásokat és vizsgáztatok. Ám mindenekelőtt irodalom- és kultúratudománnyal foglalkozom. Jóllehet nem a szűkebb értelemben vett irodalomtudomány számára írom ezt a könyvet, azt mégis magamnál tartom segédeszközként.16 Irodalomtudósként ugyanis – teljes összhangban a pszichológia újabb eredményeivel17 – megtanultam, hogy minden emberi viselkedés elbeszélhető, előadható és következésképp elképzelhető. Megtanuljuk elképzelni, hogy embertársaink milyen körülmények között követhetik el a legszörnyűbb bűntetteket, vagy hogy hogyan lehetnek látszólag teljesen abszurd érzeteik. Ennélfogva nehezen bélyegezhetjük ördöginek a „rossz” vagy az „irracionális” magatartást. Ezért e könyv nem egyszerűen morálisan kirekeszti az empátia árnyoldalait, hanem inkább annak körvonalazása a feladata, hogy az árnyoldalak is az empátiához tartoznak és ezzel együtt sajátosan emberiek. Ebből persze nem következik, hogy, megfordítva, helyeseljük őket, avagy bizonyos jogi esetekben enyhítő körülményként szerezzünk nekik érvényt.

1. Empátia közös átélésként

Jelen könyvben az empátiát közös átélésként (co-experience) [Mit-Erleben] határozzuk meg, miközben különféle más definíciókkal dolgozó kutatási eredményeket is figyelembe veszünk. A közös átélés fogalmának van egy, az érzelem megosztásánál (emotion-sharing) tágabb értelmű, ám eközben specifikusabb jelentése is, ezt sokan hangoztatták az utóbbi évtizedek agykutatói közül. Többnyire az agykutatás azon újabb lehetőségei szolgáltak ennek hátteréül, amelyek mérhetővé teszik a jellegzetes érzelmi rutinok agyi elektromos aktivitását fMRI (funkcionális mágneses rezonanciavizsgálat) vagy MRI segítségével. Az agyi elektromos aktivitás mintázataiban kifejeződik az empátia empirikusan mérhető és objektívnek tűnő formája. Azonban a mérhetőség önmagában nem definiálja az empatikus hozzáállást.

Az érzelmek megosztásával ellentétben a közös átélés azt a szituációt emeli előtérbe, amelyben a másik is részt vesz. Az érzelmek persze itt is központi szerepet játszanak, hisz a szituációk emocionális töltettel rendelkeznek. Szintén nagyon fontosak a testi reakciók, mivel fizikailag is észleljük az egyes helyzeteket. Mindezen felül a közös átélés az érzelmek és affektusok megosztásánál is nyilvánvalóbban foglalja magában a cselekvést, mindenekelőtt számos olyan kognitív folyamatot, mint amilyen az előrelátás, a körülmények mérlegelése és annak együttes fontolóra vétele, hogy mi a teendő. Általában véve a közös átélés azt jelenti, hogy képzeletben magunkévá tesszük a másik személy álláspontját és osztozunk a helyzetre adott válaszában. Az ember ott bújik a másik bőrébe, ahol az felbukkan a környezetében.

Mármost mi alkotja a közös átélést az empátia kontextusában? A közös átélés azt jelenti, hogy valaki egy másik személy (kognitív, érzelmi, testi) helyzetébe kerül. A hangsúly azon van, hogy egy másik személyébe. Az „áthelyeződés” mentális együttkövetéssel kezdődik, akár egy film nézésekor vagy egy regény olvasásakor,18 ám végül döntések aktív meghozatalához vezet. Az empátia azt jelenti, hogy valaki másnak az egyedi helyzetét annak sajátos követelményeivel együtt átéljük, emellett belegondolunk és -érzünk abba, hogy mit kellene tennie vagy mit tud tenni.

Alapvető különbség van aközött, amikor képzeletben belépünk a másik személy helyzetébe, és amikor közvetlenül is benne vagyunk a szituációban. Az egyik eltérés abban áll, hogy megmarad az én és a másik közötti differencia tudata (az esetek többségében). A másik különbség természetesen az, hogy nem kell vagy nem tudunk reagálni a helyzetre. Ezen túlmenően kiemelt jelentőségű eltérés, hogy kívülről többnyire világos rálátással bírunk a dolgokra. Néhány központi sajátosságra redukálja a tényeket az, aki egy másik személy szituációjába belehelyezkedik vagy önmagát hirtelen másvalaki helyzetét átélve látja. Ezzel szemben amint magunk is belekerülünk az adott helyzetbe, a nagyszámú érzékszervi benyomás és megfontolni való tényező miatt elterelődik a figyelmünk, bármilyen konkrét és aggasztó maga a szituáció. Érzeteink és érzelmeink csak ritkán egyértelműek, rendszerint sokkal inkább vegyes érzésekkel állunk szemben. Gyakran a fontos helyzetekben sem vagyunk egészen egyértelműen tudatában annak, hogy mit is érzünk és tapasztalunk. A terapeuták egyik lényegi feladata ebből adódóan éppen annak osztályozása, hogy mit érzékelünk.

Tehát amikor belehelyezkedünk egy másik személy helyzetébe, akkor az leegyszerűsödik és néhány központi sajátosságra korlátozódik. A legtöbb esetben ez megegyezik a másik személy tényleges észleletének a redukciójával, mégis előfordulhat, hogy olyan dolgok észlelését is tartalmazza, melyeket a másik személy még nem vett észre (mondjuk egy fenyegető veszélyét, mint például azt a tigrist a bokorban, amit a megfigyelő már kiszúrt). Az empatikus megfigyelő ebben az esetben is rendelkezik azzal az előnnyel, hogy világosan lát – mérlegelheti annak következményeit, amit a másik saját helyzetéből adódóan még meg sem pillantott.

Vagy úgy is fogalmazhatunk, hogy az empatikus megfigyelő „esztétikai” előnyben van. Az Alexander Gottlieb Baumgarten által megállapított jelentésében használom itt az esztétika fogalmát, aki ezt a 18. században művészetelméleti terminusként vezette be azzal a céllal, hogy kifejezze az érzéki észlelés átláthatóságát. Azért vagyunk képesek belebújni egy másik személy bőrébe, mert a szituációja világosnak tűnik fel előttünk. Másként fogalmazva: az emberre azért jellemző az empátia, mert képes esztétizálni és ezzel együtt tisztázni másvalaki helyzetét. Valamely – egyébkor talán fel sem tűnő – emberi szituáció átláthatóságához egy médiumra van szükség, nevezetesen egy másik lényre mint a tapasztalat közvetítőjére. Érzelmileg intenzív élmények, eseménydús drámai fordulatok, valamint a döntés pillanatai nagyban elősegítik az empatikus hozzáállást, mivel bennük különösen világos, jól észlelhető, jól elképzelhető és így jól is esztétizálható az adott helyzetben lévő személyre nehezedő nyomás. Azért vagyunk képesek a közös átélésre, mert a másik személyéhez mért egyéni eltéréseink lecsökkennek ezekben a jelenetekben.19

Ám a közös átélés során nem szükségszerű figyelmen kívül hagyni a másik személyt, legalábbis a sajátságait, a tapasztalatait és az élménymintázatait. Az empatikus megfigyelő képes rá, hogy a szituáció részeiként fogja fel ezeket. Így például egy félénk ember szónoklatának a közös átélése akkor különösen intenzív, ha átérezzük a szégyenlősséget vagy az annak leküzdésével járó bátorságot.

Vajon ez a közös átélés azt jelenti, hogy pontosan érzékeljük, amit a másik személy érez? Természetesen nem. Habár az együttérzés intenzitása korrelálhat a másik személy helyzetének és érzékelésének az intenzitásával, ennek ellenére nagymértékben eltérhet az, amit igazából érzékelünk és érzünk. Ki tudja, hogy valójában mit és hogyan érez a félénk szónok? Az öröm nem ugyanaz az öröm, és a bánat nem ugyanaz a bánat (még ha az agyi áramlatok hasonlítanak is). Ezenkívül, az empatikus megfigyelő is magával hozza a saját személyes hátterét, sérüléseit és traumáit.

Ennyiben tehát kijelenthetjük, hogy a másik személy bizonyos mértékig figyelmen kívül marad a közös átélés során. Elhomályosítja őt a saját átélésünk. De ez nem azt jelenti, hogy eltűnik. Előfordulhat, hogy a közös átélés azzá az óvássá alakul, amellyel a legjobbat akarjuk a másik számára. Úgy adódhat, hogy különösen hasonlónak érezzük magunkat és talán kötődést érzünk. De az is megeshet, hogy távolságot akarunk tartani a másiktól. Ebben rejlik néhány olyan bonyodalom, melyeket tárgyalni fogok.

Nézzünk egy olyan példát, amely a szituációban benne lévő személy, illetve a helyzetet közösen átélő empatikus megfigyelő különbségéről szól. Egy előkelő étteremben valaki nagy zajjal felbotlik egy székben, összetör egy poharat és az üvegszilánkok megvágják a kezét. Feltételezhetjük, hogy ez az ember ellentmondásos érzelmi reakciókat él át ebben a helyzetben. Fájdalmat érez a kezében, de arról sem feledkezik meg, hogy nyilvános helyen tartózkodik. Talán kínosan érinti a rá irányuló figyelem. Ebben az esetben elnyomja a kezében érzett fájdalmát, melyet az ijedtség és a szégyen miatt talán még nem is észlelt igazán. Megkísérelheti gyorsan felszedni a poharat, miközben a pincérrel beszél, és eközben esetleg újból összevérezhet valamit. Talán valaki mást akar hibáztatni, hogy elterelje magáról a figyelmet: végül is ki tette a széket az útjába?! Vagy talán leginkább az asztaltársa miatt aggódik, aki esetleg fontos üzleti partnere. Vagy az is megfordulhat a fejében, hogy mostanában többször történtek vele hasonló balesetek, hogy korábbi ügyetlenségei miatt a testvérei is ugratták, vagy hogy orvoshoz kéne fordulnia, hiszen olvasott valamit a Parkinson-kórról.

Önészlelés és egy harmadik személy észlelése (empátia). A megfigyelő jellemzően kronologikus sorrendben és problémamegoldással fordítja le a megfigyelt homályos helyzetét

Az empatikus megfigyelő ezzel szemben kevésbé feldúlt, és ilyen vagy olyan formán képes tisztázni a helyzetet. Fontos lehet számára ekkor a sérülés ellátása vagy a kissé kínos társasági jelenet oldása. A megfigyelő talán önkéntelenül is átérzi a kéz fájdalmát, amit a másik személy még alig érzékelt. Tisztább rálátással bír a teljes jelenetre, és ártalmatlannak ítélheti ezt az apró malőrt.

A megfigyelő mindkét esetben egyszerűbben tervezi el, hogy hogyan kell vagy lehet feloldani a szituációt. A sérülésnél szimplán a megfelelő kezelésről lesz szó, míg a társasági jelenetnél a normalitáshoz való gyors visszatérésről. A helyzetben benne lévő ember vélhetően azért kevésbé célorientált, mert túl sok inger éri egyszerre. Talán lélegzetnyi időhöz jut, amíg leszidja a pincért, hogy útban volt a szék, ám ezzel csak ront a helyzetén. Számára a szituációból kivezető út kevésbé világos.

Ez a némiképp körülményes példa arra mutat rá, hogy a közös átélésben részt vevő nem pusztán csak azt érzi, amit a másik. Ugyanis többet és kevesebbet is érez. A másik személy helyzetére adott érzelmi és értelmi reakciók és az ebből következő további érzések alkotják a közös átélést.20 A közös tapasztalás során belehelyezkedünk a másik személy pozíciójába (vagy önkéntelenül beleképzeljük magunkat), mentálisan reagálunk a közvetlenül megfigyelt, de az azt jóval meghaladó, elképzelt szituációkra is, és előrevetítjük a helyzet jövőbeni kimenetét. Abban az értelemben állítjuk elő [vorgestellt] a helyzetet, hogy magunk elé képzeljük [vor sich stellt].21 Ennyiben azonban teljesen valóságos is ez a helyzet, és nem pusztán fiktív, habár a másik személy az, aki „reálisan” benne találja magát. Sok esetben hasonlóak lesznek az adott helyzetben benne lévő ember és az empatikus megfigyelő tényleges érzelmei, számos alapérzés utánozható. Több erős érzelem már csak azért is része a szituációnak, mert közvetlenül hozzátartozik. Ennek ellenére széles skálán mozognak azok a különbségek, amelyek a szituációban benne lévő ember és az empatikus megfigyelő észleletei, érzelmei, illetve múltbéli tapasztalatai és tervei között feszülnek.

Természetesen az empatikus megfigyelő sem látja mindig tisztán a teendőket. Ha egy hozzám közel álló személy kerül nehéz helyzetbe, én is kétségbe vonhatom, hogy elérhető a szerencsés kimenetel. A kiút hiánya ilyenkor felerősíti a szenvedést. Rendszerint azonban a kívülálló még ebben az esetben is tisztább rálátással rendelkezik, mint a szituációban benne lévő ember, hiszen a nehézség vagy a kétségbeejtő állapot a szeme elé tárul.

Az empátia eme felfogásából az következik, hogy bizonyos élettapasztalatot kell gyanítanunk az előfeltételeként. A közös átélés azért lehetséges, mert megértjük a szituációt, bele tudunk helyezkedni, és képesek vagyunk a jövőbe tekinteni a helyzetből kiindulva. A gyermekek minden további nélkül teljesítik ezt, hiába korlátozottabbak az eszközeik. A mesék és más történetek elbeszélve gyakoroltatják a különféle helyzetek eszköztárát és előrevetítik a jövőbeni reakciókat. Ám a túl sok élettapasztalat az ellenkezőjébe is átcsaphat. Aki már eleve látja az összes helyzet feloldását, az kevésbé vonódik be.

A közös átélés további tényezői a másik személy feltételezett önérdeke vagy önzése.22 Aki a másik nézőpontjából kiindulva helyezkedik bele a másik ember szituációjába, az egy még el nem döntött és ennélfogva nyitott jövőbe nyer bepillantást. Ez a jövő egyfajta halaszthatatlansággal bír, különben a másik helyzete kevésbé lenne érdekes és kevesebb empatikus figyelmet vonna magára. Az empatikus megfigyelő tapasztalata a másik személy vélt önérdekén alapul, hiszen ez teszi lehetővé számára az összevetést (valahogy így: „Vajon jó vagy rossz ez a helyzet?”), és biztosítja a feltehető jövőbeni fejlemények értékelésének mércéjét is („Mi a kívánatos és mi nem az?”). Mindazonáltal biztosan nem egyértelműen és nem általános érvénnyel ölt alakot ez az önérdek. Sokféle norma létezik arra nézve, hogy mi állhat az ember érdekében (érzelmi jólét, mélyreható tapasztalat, gazdasági javak, figyelem, hírnév stb.).

Most már pontosíthatjuk az empátiáról alkotott definíciónkat: az empátia olyan, a másik személlyel közös átélés, amelynek során az empatikus megfigyelő önmagát látja a másik szituációjába helyezkedve, és az önérdek legalább minimális figyelembevételével a másik nézőpontjából szemléli és éli át érzelmileg ezt a helyzetet. E folyamatnak nem szükségszerű előfeltétele vagy kimenetele az érzések és az érzetek közvetlen imitálása. Nem eredményezi szükségszerűen azt sem az empátia, hogy fellépjünk a másik személy érdekében. E könyv témáját éppen ez utóbbi tézis alóli kivételek, azok különleges esetei és a vele szemben felhozható ellenvetések képezik.

2. Az empátia árnyoldalai.
Áttekintés

Mindezek alapján most már kísérletet tehetünk rá, hogy a türelmetlenebb olvasók számára elöljáróban áttekintsük a könyv téziseit. Jelen könyv elsősorban az empátiából eredő öt fenyegetéssel számol. Áttekintésünk megfelel a könyv fejezeteinek.

I. Az empátia önmagunk elvesztését eredményezheti. Az „önmaga” és az „én elvesztése” kiindulópontjait és következményeit Friedrich Nietzsche filozófiájának segítségével tárgyaljuk. Ez új statisztikai adatok megvitatásához vezet el bennünket, amelyek jelzik, hogy manapság egyre inkább visszaszorulóban van az empátia.

II. Az empátia a fekete–fehér, illetve a barát–ellenség dichotómiában történő gondolkodás irányába tart. A konfliktusok nemcsak az empátia ellenére törhetnek ki, hanem éppen annak mentén is, mivel az emberek állásfoglalása részrehajló és empatikusan képesek megszépíteni a választásukat. A második fejezet az empátia és az empátiazárlat felépítését, valamint a morál és az empátia néhány szerkezeti összefüggését tárgyalja. Talán a beleérzés miatt még nem cselekszünk erkölcsileg helyesen, ám épp azért moralizálunk, mert empatikus részrehajlással túl korán állást foglalunk. Kitérünk továbbá egy észak-írországi iskolai kísérletre is.

III. Az empatikus viselkedést rendszerint összetévesztik a puszta azonosulással, és így helytelenül magyarázzák. A szükséghelyzetben lévő emberrel való együttérzés helyett általában a megmentővel vagy a segítővel azonosulunk. Ez ugyan elősegíti az empatikusan cselekvők jó érzését, azonban a szükséget szenvedők rovására mehet. Egyebek mellett a fejlesztési segélyek kérdését vitatjuk meg, illetve Angela Merkel menekültügyi politikáját.

IV. Bizonyára nem kivételes jelenség, hogy egyesek empatikusan élvezni tudják mások fájdalmát. Az empatikus szadizmus nemcsak az úgynevezett pszichopaták cselekedeteit foglalja magában, hanem a büntetést és sok más olyan, sajnálatosan hétköznapi magatartásformát is, mint a megalázás, a lenézés vagy a megszégyenítés. Fontolóra fogjuk venni, hogy a szadista ember talán azért kíván vagy okoz másnak fájdalmat, hogy együttérezhessen vele.

V. Az empátia további morálisan veszélyes fajtái a vámpirizmus eseteihez sorolhatók. Az efféle vámpirizmus a helikopterszülők és a gyereksztárokat nevelő anyák soraiban bukkan fel, akik talán azt akarják átélni a gyermekeiknél, amit nekik maguknak nem sikerült.

Zárásképpen azt a kérdést tesszük föl, ilyen körülmények között vajon kell-e tanítani és tanulni az empatikus hozzáállást. A válasz igenlő, azonban nem annyira az erkölcs közvetlen terjesztéséért, mint inkább olyan okokból, melyek a komplexitás növekedéséből származnak. A társas helyzetek észlelése pontosabbá és sokoldalúbbá válik azáltal, ha osztozunk a többi résztvevő érzelmi perspektívájában.

Az empátiának persze egyéb árnyoldalai is vannak, melyeket szintén mérlegelhetnénk. Az empátia kimerítő. Ettől szenvednek az olyan segítő hivatásokat űző emberek, mint például az orvosok.23 Az empátia igencsak alkalmas a manipulációra, ezt említem is a könyv egyes helyein, mint például az állásfoglalásról szóló részekben. De ehhez is még sok mindent hozzáfűzhetnénk. Azonfelül, az empátia, mint már felvetettem, nem felel meg a vele szemben támasztott elvárások többségének, így a mások pontos megértésének, az igazságos ítélkezésnek és általában a moralitásnak. Ám utóbbi mégsem tartozik az empátia valódi árnyoldalai közé, és semmiképpen sem az empátiából fakad, hanem egyszerűen hibás fogalmi megközelítések eredményezik.

Bármely könyv és talán az összes bizonyító eljárás túlértékeli saját tárgyát. Ez a kötet arról szól, amit az empátia esztétikájának nevezhetnénk, azaz az észlelés világosságának a nyomatékosításáról. Aki empatikusan érez, betekintést nyer másokba. Ekkor azonban nem annyira az a kérdés a fontos, hogy mennyire pontosak ezek a belátások, hanem leginkább az, hogy a másik személy érzései tényszerűvé válnak, beláthatónak tűnnek, és a rájuk jellemző adott módokon érzékelhetők. Ebből kialakulhat egy olyan érdeklődés, amely ugyanúgy vonatkozik az érthetőségre és az érzékelhetőségre, mint ez utóbbi meghatározott formáira. Az érzékelhetőség akarat és kívánság tárgyát képezi, és értékké válik; az empatikus szadista is élvezi és megkívánja a másik személy ilyetén beláthatóságát. A fekete-fehér gondolkodás éppúgy megkönnyíti az észlelést, mint a vámpirizmus eseteinél a színpadi látásmód. Jelen kötet nem pusztán figyelembe veszi az ilyen jellegű esztétikai hatásokat, hanem kiemelten kezeli őket, ezt pedig ugyanúgy tekinthetjük nehézségnek, mint ahogyan esélynek.

3. Az empátiakutatás négyféle megközelítése

Egyetemista koromban semmi sem nyűgözött le annyira, mint a tudományos munkák módszertani előfeltevései. Abból indultam ki – az 1990-es évek felfogásának megfelelően –, hogy ha a kutató egyszer elrendezte a módszertani kiinduló tételeit és a vizsgálati metodikáját, akkor szinte az ölébe hullanak az eredmények. A módszertani nézőpont meghatározza az eredményeket, így gondoltam, és éppen ezért csakis ezt érdemes megvitatni. Manapság már, húsz évvel később, épp az ellenkezőjét vélem: az eredmények vonzanak. A jelenben egyre inkább úgy érzem, hogy a tények és az eredmények alakulásával változnak a módszerek. Hasonlóan érvényes ez néhány elméleti különbségtételre is, amelyek önmagukban megállják ugyan a helyüket, de valójában ritkán vagy sohasem kapnak esélyt. Gyakran tűnik úgy, hogy időpocsékolás a módszertanról vitázni. Amint eredményekkel rendelkezünk, segíthet a metodika és a differenciált szemlélet annak megértésében, hogy mely feltételek mellett kaptuk meg ezeket az eredményeket.

Valóban ez utóbbival találkozni az empátiakutatásban. Nem is olyan kevés, hanem igen sok figyelemre méltó eredmény áll már rendelkezésre, csakhogy némelyikük kizárja egymást. Ezért is nélkülözhetetlen szemügyre venni a metodikát, hogy megérthessük, hogyan jutottak el a kutatók az egyik vagy a másik eredményhez.

A következő áttekintésnek nem az a célja, hogy bemutassa a kutatás jelenlegi állását, hanem inkább a módszertani megközelítéseket jellemzi aszerint, hogy azok az empátia mely fogalmát támogatják és miféle eredményekhez vezetnek. Négy módszertani irány ismertetése következik:

1) Evolúciós megfontolások és feltevések.

2) A másik megértésének modellezései (elmeolvasás, tudatelmélet).

3) Agykutatás empirikus mérési eljárásokkal (fMRI).

4) Fenomenológiai megközelítés.

… … …

Jegyzetek

1 „There was this quote made by »Bedelia«, a doctor and psychologist character from the tv series Hannibal. »Extreme acts of cruelty require a high level of empathy.« I believe this to be true. Whenever I look at someone and I start imagining sadistic thoughts, I am able to understand and feel what the person would go through and the kind of pain and fear the person would experience, and that’s what actually turns me on. The stronger and more intense the pain and suffering I imagine to inflict on the person, the higher the gratification I derive.” Just_a_random_guy 2015.

2 Stephanie Preston és Frans de Waal (2002) javasolták, hogy különböztessük meg az ént és a másik személyt az empátia szükséges előfeltételeiként, hiszen ez az elválasztás megóvhat minket az érzelmek folytonos túlcsordulásától (az emocionális fertőzéstől). A különbségtételhez vö. Decety–Batson 2009.

3 Bloom 2016; Prinz 2018. Habár Bloom könyve még nem jelent meg, néhány beharangozó és interjú alapján úgy tűnik, hogy Prinzhez hasonlóan ő is azt a kifogást hozza fel az empátia ellen, hogy nem járul hozzá olyan mértékben az etikusan helyes döntésekhez, amiként azt gyakran ígéri. Ámde ha nem élünk ezekkel az elvárásokkal, akkor a kifogás is eltűnik. Vagyis amennyiben körültekintőbben érvelünk, úgy, hogy az empátia nem magától értetődően a helyes etikus döntés bázisa, hanem inkább a morálisan lényeges helyzetek kifürkészésének eszköze és embertársaink érzéseinek az elfogadását segíti elő, ez esetben az empátia továbbra is fontos marad az erkölcs számára. Az e kötetben megfogalmazott ellenvetéseim így hát más irányba mutatnak, mint azt a bevezető sejteti. Ugyanakkor Prinz és Bloom megfontolásaival (vélhetően) több szempontból is egybecsengenek a konfliktusok radikalizálódását illetően (lásd jelen könyv II. fejezetét).

4 Eközben Goldie (2011) több olyan hibás következtetést azonosít, melyeket a nézőpontokba való belehelyezkedéskor vétünk. Főképp, amikor sokszor nem tudunk különbséget tenni aközött, hogy pusztán elképzeljük, hogy „milyen lehet X-nek lenni”, vagy tényleg empatikusan belehelyezkedünk a másik nézőpontjába (az önmagunkkal való képzelt találkozás kapcsán mutat rá erre). De persze csak azokat érinti az empátiával szembeni szemrehányás, akik a másik pontos megértését várják el tőle, és nem pusztán a közelítést ehhez.

5 Massaro 1989, illetve Worringer 1989, akinek könyvére és elemzésére visszatérek a II. fejezet elején.

6 Egyik egyetemi tanárom mindig óva intett, hogy keverjem a latin és görög fogalmakat. Remélem, ezúttal nagyvonalúan szemet huny.

7 Rosa 2016.

8 Pinker 2018, 638–656.

9 Vö. Konrath–O’Brien–Hsing 2010. A későbbiekben részletesen visszatérek ezekhez a fejleményekhez.

10 Nussbaum 2014.

11 Vö. Batson 2012.

12 Vö. Tomasello 2006. Ugyanez áll a nyelvre is. Időnként gondolatkísérletekkel erednek annak a kérdésnek a nyomába, hogy miként elmélkednénk és éreznénk akkor, ha nem rendelkeznénk nyelvvel. Ez bizonyára érdekes felvetés, és talán közelebb is hozhat minket ahhoz a kérdéshez, amely a nem emberszabású állatok gondolkodásáról szól. Azonban igen keveset tanulnánk az emberről, mert „mi” akkor már nem „mi” lennénk. Nem képzelhetjük el magunkat nyelv nélkül gondolkodva és viselkedve.

13 Lásd III. fejezet.

14 Az autizmus nem áll központi helyen ebben a kötetben. Amellett, hogy az autisták csökkent empátiaképességgel és önészleléssel rendelkeznek (lásd Lombardo et al. 2007), itt elég röviden arra utalni, hogy még ők is ismerik az „áthelyeződés” képességét, vagyis bele tudnak helyezkedni olyan narratív történetekbe, amelyek egy szereplő sorsát mutatják be kitalált vagy valós helyzetekben. Az autisták képesek tudatelméleti problémák megoldására, habár ezeket a képességeket az életben csak később és másként élik át, mint ahogyan a többi ember (vö. I. fejezet). Gyakran magányosnak írják le az autisták érzéseit és gondolkodását, pedig láthatóan ők sem mentesek teljesen az empátiától. De még ha úgy is lenne, akkor is csak korlátozottan tanulhatnánk meg a vizsgálatukból azt, hogy milyen az empátia nélküli ember, mert az autisták egyéb sajátosságokkal is rendelkeznek.

15 Strohminger–Nichols 2014.

16 A fikció valóban fontos kiindulópontja lehet az empátiára irányuló kérdésfeltevéseknek, e könyv lapjain újra és újra visszatérünk a narráció és a fikció szempontjaira. Suzanne Keen (2007: a bevezetőben) úgy érvel, hogy a fikció az a biztos terület, ahol anélkül próbálhatjuk ki empatikus magatartásmódunkat, hogy másokat fizikailag kihasználnánk. Világos figyelmeztető jel a narratív gondolkodás meghatározó jellegére, hogy naponta bizonyosan több mint négy órán át elbeszélések vesznek körül minket (lásd Gottschall 2012, valamint Boyd 2009).

17 Vö. Bruner 2003.

18 Vö. Mazzocco–Green–Sasota–Jones 2010; Vermeule 2011.

19 A hasonlóság szimulálását drasztikus, drámai helyzetekben vö. Gotthold Ephraim Lessing (1767) tömör együttérzés-definíciójával.

20 Persze a kognitív fogalma is érzelmeket fog át; ennyiben nem is fontos „érzelmi és kognitív” reakciókról beszélni. Itt és a folytatásban azonban a világosság kedvéért mindkét terminust megadom, mivel a tudományos leírások újra és újra különbséget tesznek közöttük, és tévesen úgy jellemzik a „kognitív” fogalmát, mint hideg racionális folyamatot.

21 Vorstellen (német): bemutat, elképzel, előad, előreállít – a ford.

22 Az angol self-interest [önérdek] a német Eigennutz [önzés] kifejezéssel ellentétben egy semleges fogalom. Előbbi céljára ezért a Selbst-Interesse [ön-érdek] megnevezés bevezetését javaslom itt. Vö. Rogers 2014.

23 Lásd Gleichgerecht–Decety 2013.

Irodalom

Ackerman, Joshua M. – Noah J. Goldstein – Jenessa R. Shapiro – John A. Bargh (2009): „You Wear Me out the Vicarious Depletion of Self-Control”, Psychological Science, 20 (3), 326–332.

Ahoda, Gustav (2005): „Theodor Lipps and the Shift from »Sympathy« to »Empathy«”, Journal of the History of the Behavioral Sciences, 41 (1), 151–163.

Allen, Colin – Marc Bekoff (1999): Species of Mind: The Philosophy and Biology of Cognitive Ethology, Cambridge, Mass.: MIT Press

Anderson, Benedict (2005): Die Erfindung der Nation: Zur Karriere eines folgenreichen Konzepts, Frankfurt a. M.: Campus

Anscombe, G. E. M. (1957): Intention, Cambridge, Mass.: Harvard UP

Arendt, Hannah (2001): Eichmann Jeruzsálemben. Tudósítás a gonosz banalitásáról, Mesés Péter ford. Budapest: Osiris

Ariès, Philippe – Michelle Perrot – Georges Duby (1989–93): Geschichte des privaten Lebens, Frankfurt a. M.: Fischer

Assmann, Aleida – Ines Detmers (eds) (2016): Empathy and its Limits, New York: Palgrave

Badiou, Alain (2012): Szent Pál. Az egyetemesség apostola, Budapest: Typotex

Bal, Matthijs – Martijn Veltkamp (2013): „How does Fiction Reading influence Empathy? An Experimental Investigation on the Role of Emotional Transportation”, PloS one, 8 (1), e55341

Barnes, Jennifer L. – Tyler Hill – Melanie Langer – Margaret Martinez – Laurie R. Santos (2008): „Helping Behaviour and Regard for others in Capuchin Monkeys (Cebus apella)”, Biology Letters, 4 (6), 638–640.

Baron-Cohen, Simon – Alan M. Leslie – Uta Frith (1985): „Does the Autistic Child have a »Theory of Mind«?”, Cognition, 21 (1), 37–46.

Barton, Keith C. – Alan W. McCully (2005): „History, Identity, and the School Curriculum in Northern Ireland: An Empirical Study of Secondary Students’ Ideas and Perspectives”, Journal of Curriculum Studies, 37 (1), 85–116.

—— (2010): „You Can Form Your Own Point of View: Internally Persuasive Discourse in Northern Ireland Students’ Encounters With History”, Teachers College Record, 112 (1), 142–181.

—— (2012): „Trying to »See Things Differently«: Northern Ireland Students’ Struggle to Understand Alternative Historical Perspectives”, in Theory & Research in Social Education, 40 (4), 371–408.

Batson, Daniel C. (2009): „These Things Called Empathy: Eight Related but Distinct Phenomena”, in Jean Decety (ed.), The Social Neuroscience of Empathy, Cambridge, Mass.: MIT Press, 3–15.

—— (2012): „The Empathy-Altruism Hypothesis: Issues and Implications”, in Jean Decety (ed.): Empathy: From Bench to Bedside, Cambridge, Mass.: MIT Press, 41–54.

Bechara, Antoine – Hanna Damasio – Daniel Tranel – Antonio R. Damasio (1997): „Deciding advantageously before knowing the Advantageous Strategy”, Science, 275 (5304), 1293–1295.

Birkett, Melissa Ann (2013): „Self-Compassion and Empathy across Cultures: Comparison of Young Adults in China and the United States”, International Journal of Research Studies in Psychology, 3 (1)

Bjerregaard, Beth (2000): „An Empirical Study of Stalking Victimization”, Violence and Victims, 15 (4), 389–406.

Blair, James R. (2005): „Responding to the Emotions of others: Dissociating Forms of Empathy through the Study of Typical and Psychiatric Populations”, Consciousness and Cognition, 14 (4), 698–718.

Bloom, Paul (2016): Against Empathy. The Case for Rational Compassion, New York: Ecco

Borsche, Tilman (2016): „Auf wen bezieht sich das Wort »wir« in Merkels Satz »Wir schaffen das«?”, Philosophie Magazin, 2, 55.

Boyd, Brian (2009): On the Origin of Stories, Cambridge, Mass.: Harvard UP

Breithaupt, Fritz (2009): Kulturen der Empathie, Frankfurt a. M.: Suhrkamp

—— (2010): „Empathie als Parteinahme: Anagnorisis bei Goethe und Stifter”, in Claudia Breger – Fritz Breithaupt (Hg.): Empathie und Erzählung, Freiburg: Rombach, 187–204.

—— (2011): Culturas de la Empatía, Buenes Aires – Madrid: Katz

—— (2012a): „A Three-Person Model of Empathy”, Emotion Review, 4 (1), 84–91.

—— (2012b): Kultur der Ausrede, Berlin: Suhrkamp

—— (2012c): „Das romantische Gewissen”, in Klaus Vieweg – Michael Forster (Hg.): Die Aktualität der Romantik, Frankfurt a. M. – New York

—— (2015): „Empathic Sadism. How Readers Get Implicated”, in Lisa Zunshine (ed.): Oxford Handbook for Cognitive Literary Studies, Oxford: Oxford UP, 440–462.

—— (2016): „Empathy for Empathy’s Sake: Aesthetics and Empathic Sadism”, in Aleida Assmann – Ines Detmers (ed.): Empathy and its Limits, New York: Palgrave, 151–165.

Brown, Jane K. (2014): Goethe’s Allegories of Identity, Philadelphia: University of Pennsylvania Press

Bruner, Jerome (2003): Making Stories: Law, Literature, Life, Cambridge, Mass.: Harvard UP

Burgard, Peter J. (ed.) (1994): Nietzsche and the Feminine, Charlottesville: University of Virginia Press

Bunke, Simon – Katerina Mihaylova (Hg.) (2015): Gewissen: Interdisziplinäre Perspektiven auf das 18. Jahrhundert, Wurzburg: K&N

Burke, Edmund (1958) [1757]: A Philosophical Enquiry into the Origins of our Ideas of the Sublime and Beautiful, Notre Dame – London: University of Notre Dame Press

—— (2008): Filozófiai vizsgálódás a fenségesről és a szépről való ideáink eredetét illetően, Fogarasi György ford. Budapest: Magvető

Call, Josep – Michael Tomasello (2008): „Does the Chimpanzee have a Theory of Mind? 30 Years Later”, Trends in Cognitive Sciences, 12 (5), 187–192.

Carruthers, Peter (1996): „Simulation and Self-Knowledge: A Defence of Theory-Theory”, in P. Carruthers – P. K. Smith (eds): Theories of Theories of Mind. Cambridge: Cambridge UP, 22–38.

—— (2009): „How We Know our own Minds: The Relationship between Mindreading and Metacognition”, Behavioral and Brain Sciences, 32 (2), 121–138.

Carver, Joseph M. (2007): „Love and Stockholm Syndrome: The Mystery of Loving an Abuser”, drjoecarver.makeswebsites.com/ (betöltve: 2016. 06. 15.)

Cavell, Stanley (2004): Cities of Words: Pedagogical Letters on a Register of Moral Life, Cambridge, Mass.: Belknap

Cheng, Y. et al. (2007): „Expertise Modulates the Perception of Pain in others”, Current Biology, 17, 1708–1713.

Cline, Foster – Jim Fay (2014) [1990]: Parenting with Love and Logic: Teaching Children Responsibility, Carol Streams, Ill.: Tyndale

Damasio, Antonio R. (2014): Descartes’ Irrtum: Fühlen, Denken und das menschliche Gehirn, Berlin: Ullstein

Daston, Lorraine – Peter Galison (2007): Objektivität, Frankfurt a. M.: Suhrkamp

Davis, Mark H. (1980): „A Multidimensional Approach to Individual Differences in Empathy”, JSAS Catalog of Selected Documents in Psychology, 85–101.

—— (1983): „Measuring Individual Differences in Empathy: Evidence for a Multidimensional Approach”, Journal of Personality and Social Psychology, 44 (1), 113–126.

Decety, Jean (2006): „Human Empathy”, Japanese Journal of Neuropsychology, 22, 11–33.

—— (2011): „Dissecting the Neural Mechanisms Mediating Empathy”, Emotion Review, January, 92–108.

Decety, Jean et al. (2009): „Atypical Empathic Responses in Adolescents with Aggressive Conduct Disorder: A Functional MRI Investigation”, Biological Psychology, 80 (2), 203–211.

Decety, Jean – C. Daniel Batson (2009): „Empathy and Morality: Integrating Social and Neuroscience Approaches”, in Jan Verplaetse et al. (eds): The Moral Brain: Essays on the Evolutionary and Neuroscientific Aspects of Morality, Dordrecht – Heidelberg – London – New York: Springer, 109–127.

Decety, Jean – Thierry Chaminade (2003): „Neural Correlates of Feeling Sympathy”, Neuropsychologia, 41 (2), 127–138.

Decety, Jean – Claus Lamm (2007): „The Role of the Right Temporoparietal Junction in Social Interaction: How Low-Level Computational Processes Contribute to Meta-Cognition”, Neuroscientist, 580–593.

Delgado, Richard (1996): „Rodrigo’s Eleventh Chronicle: Empathy and False Empathy”, California Law Review, 84 (1), 61–100.

DeScioli, Peter – Robert Kurzban (2009): „Mysteries of Morality”, Cognition, 112 (2), 281–299.

Dinstein, Ilan – Cibu Thomas – Kate Humphreys – Nancy Minshew – Marlene Behrmann – David J. Heeger (2010): „Normal Movement Selectivity in Autism”, Neuron, 66 (3), 461–469.

Dunbar, Robin (1997): Grooming, Gossip and the Evolution of Language, Cambridge, Mass.: Harvard UP

—— (1992): „Neocortex Size as a Constraint on Group Size in Primates”, Journal of Human Evolution, 22, 469–493.

Eisenberg, Nancy – Richard A. Fabes – Stephanie A. Shepard – Bridget C. Murphy – Ivanna K. Guthrie – Sarah Jones – Jo Friedman – Rick Poulin – Pat Maszk (1997): „Contemporaneous and Longitudinal Prediction of Children’s Social Functioning from Regulation and Emotionality”, Child Development, 68 (4), 642–664.

Eklund, Jakob – Teresi Andersson-Straberg – Eric M. Hansen (2009): „I’ve also Experienced Loss and Fear: Effects of Prior Similar Experience on Empathy”, Scandinavian Journal of Psychology, 50 (1), 65–69.

Elfenbein, Hillary Anger (2014): „The Many Faces of Emotional Contagion: An Affective Process Theory of Affective Linkage”, Organizational Psychology Review, August 8.

Engelen, Eva-Maria (2015): „Innenleben und Dialog”, Paragrana, 24 (2), 177– 190.

Enz, N. – N. Zoll (2006): „Cultural Differences in Empathy between China, Germany and the UK”, nicve.salford.ac.uk/ (betöltve: 2006. 11. 23.)

Fernandez, Yolanda M. – W. L. Marshall (2003): „Victim Empathy, Social Self-Esteem, and Psychopathy in Rapists”, Sexual Abuse: A Journal of Research and Treatment, 15 (1), 11–26.

Feshbach, Norma D. (1987): „Parental Empathy and Child Adjustment/Maladjustment”, in Nancy Eisenberg – Janet Strayer (eds): Empathy and Its Development, Cambridge: Cambridge UP, 271–291.

Flesch, William (2015): „Reading and Bargaining”, in Lisa Zunshine (ed.): The Oxford Handbook of Cognitive Literary Studies, Oxford: Oxford UP, 369–386.

—— (2007): Comeuppance: Costly Signaling, Altruistic Punishment, and Other Biological Components of Fiction, Cambridge, Mass.: Harvard UP

Foucault, Michel (1990): Felügyelet és büntetés. A börtön története. Fázsy Anikó – Csűrös Klára ford. Budapest: Gondolat

Freedberg, David – Vittorio Gallese (2007): „Motion, Emotion and Empathy in Esthetic Experience”, Trends in Cognitive Sciences, 11 (5), 197–203.

Freud, Sigmund (1918): Totem és tabu. a vadnépek és a neurotikusok lelki életének némely megegyezéséről. Pártos Zoltán ford. Budapest: Dick Manó

—— (1995): „Tömeglélektan és én-analízis”, in uő: Tömegpszichológia. Társadalomlélektani írások. Szalai István ford. Budapest: Cserépfalvi, 145–248.

Galinsky, D. – Gillian Ku (2004): „The Effects of Perspective-Taking on Prejudice: The Moderating Role of Self-evaluation”, Personality and Social Psychology Bulletin, 30 (5), 594–604

Gallese, Vittorio (2001): „The Shared Manifold Hypothesis. From Mirror Neurons to Empathy”, Journal of Consciousness Studies, 8 (5–6), 33–50.

—— (2010): „Die mannigfaltige Natur zwischenmenschlicher Beziehungen. Die Suche nach einem gemeinsamen Mechanismus”, in Claudia Breger – Fritz Breithaupt (Hg.): Empathie und Erzählung, Freiburg: Rombach, 21–52.

Gallup, Gordon G. – Steven M. Platek (2002): „Cognitive Empathy Presupposes Self-Awareness: Evidence from Phylogeny, Ontogeny, Neuropsychology, and Mental Illness”, Behavioral and Brain Sciences, 25 (1): 36–37.

Gigerenzer, Gerd – Peter M. Todd (1999): Simple Heuristics that Make Us Smart, Oxford: Oxford UP

Glasser, Matthew F. – Timothy Coalson – Emma Robinson – Carl Hacker – John Harwell – Essa Yacoub – Kamil Ugurbil et al. (2016): „A Multi-Modal Parcellation of Human Cerebral Cortex”, Nature, 18933, 171–178.

Gleichgerrcht, Ezequiel – Jean Decety (2013): „Empathy in Clinical Practice: How Individual Dispositions, Gender, and Experience moderate Empathic Concern, Burnout, and Emotional Distress in Physicians”, PLoS One, 8 (4), e61 526.

Goldie, Peter (2011): „Anti-Empathy”, in Amy Coplan – Peter Goldie (eds): Empathy. Philosophical and Psychological Perspectives, Oxford: Oxford UP, 302–317.

Gopnik, A. – J. W. Aslington (1988): „Children’s Understanding of Representational Change and its Relation to the Understanding of False Belief and the Appearance-Reality Distinction”, Child Development, 59 (1), 26–37.

Gottschall, Jonathan (2012): The Storytelling Animal: How Stories Make Us Human, Boston – New York: Houghton Mifflin Harcourt

Green, Melanie (2004): „Transportation into Narrative Worlds: The Role of Prior Knowledge and Perceived Realism”, Discourse Processes, 38 (2), 247–266.

Guo, Xiuyan – Li Zheng – Wei Zhang – Lei Zhu – Jianqi Li – Qianfeng Wang – Zoltan Dienes – Zhiliang Yang (2011): „Empathic Neural Responses to Others’ Pain Depend on Monetary Reward”, Social Cognitive and Affective Neuroscience, nsr034

Gumbrecht, Hans-Ulrich (2006): In Praise of Athletic Beauty, Cambridge, Mass.: Harvard UP

Haidt, Jonathan (2012): The Righteous Mind: Why Good People are Divided by Politics and Religion, New York: Vintage

Hamilton, Andrew – Fritz Breithaupt (2013): „These Things called Event: Toward a Unified Narrative Theory of Events”, Sprache und Datenverarbeitung (SDV), 37, 65–87.

Hanich, Julian – Valentin Wagner – Mira Shah – Thomas Jacobsen – Winfried Menninghaus (2014): „Why We Like to Watch Sad Films. The Pleasure of being Moved in Aesthetic Experiences”, Psychology of Aesthetics, Creativity, and the Arts, 8, 130–143.

Harenski, C. L. – K. A. Harenski – M. S. Shane – K. A. Kiehl (2010): „Aberrant Neural Processing or Moral Violations in Criminal Psychopaths”, Journal of Abnormal Psychology, 21, 1–12.

Hatfield, Elaine – John T. Cacioppo – Richard L. Rapson (1994): Emotional Contagion, Cambridge: Cambridge UP

Heilbrun, Alfred B. (1982): „Cognitive Models of Criminal Violence Based upon Intelligence and Psychopathy Levels”, Journal of Consulting and Clinical Psychology, 50 (4), 546–557.

Hickok, Gregory (2014): The Myth of Mirror Neurons: The Real Neuroscience of Communication and Cognition, New York: Norton

Higgins, Lynn A. – Brenda R. Silver (1991): Rape and Representation, New York: Columbia UP

Holt, S. – J. R. Meloy – S. Strack (1999): „Sadism and Psychopathy in Violent and Sexually Violent Offenders”, Journal of the American Academy of Psychiatry and the Law, 27, 23–32.

Hrdy, Sarah Blaffer (2011): Mothers and Others, Cambridge, Mass.: Harvard UP

Hunt, Lynn Avery (2007): Inventing Human Rights: A History, New York: Norton

Iacoboni, Marco (2009): „Imitation, Empathy, and Mirror Neurons”, Annual Review of Psychology, 60, 653–670.

Jackson, Philip L. – Eric Brunet – Andrew N. Meltzoff – Jean Decety (2006): „Empathy examined through the Neural Mechanisms Involved in Imagining how I Feel versus how You Feel Pain”, Neuropsychologia, 44 (5), 752–761.

Jackson, Philip L. – Pierre Rainville – Jean Decety (2006): „To what Extent Do We Share the Pain of others? Insight from the Neural Bases of Pain Empathy”, Pain, 125 (1–2), 5–9.

Just_a_random_guy (2015): „Do Sexually Sadistic Serial Killers Really Lack Empathy?”, reddit.com/ (betöltve: 2016. 3. 15.)

Kantorowicz, Ernst (1957): The King’s Two Bodies. A Study in Mediaeval Political Theology, Princeton: Princeton UP

Keen, Suzanne (2007): Empathy and the Novel, Oxford – New York: Oxford UP

Kidd, David Comer – Emanuele Castano (2013): „Reading Literary Fiction Improves Theory of Mind”, Science, 342.6156, 377–380.

Kiel, Kent A. (2014): The Psychopath Whisperer: The Science of Those Without Conscience, New York: Crown

Kiehl, Kent A. – M. B. Hoffman (2011): „The Criminal Psychopath: History, Neuroscience, Treatment, and Economics”, Jurimetrics: The Journal of Law, Science & Technology, 51 (4), 355–397.

Kittler, Friedrich A. (1985): Aufschreibesysteme 1800/1900, München: Fink

Konrath, Sara H. – Edward H. O’Brien – Courtney Hsing (2010): „Changes in Dispositional Empathy in American College Students over Time: A Meta-Analysis”, Personality and Social Psychology Review, 180–198.

Koopman, Emy M. – Michelle Hilscher – Gerald C. Cupchik (2012): „Reader Responses to Literary Depictions of Rape”, Psychology of Aesthetics, Creativity, and the Arts, 6 (1), 66–78.

Koschorke, Albrecht (2003): Körperströme und Schriftverkehr: Mediologie des 18. Jahrhunderts, München: Fink

Koselleck, Reinhart (1979): Vergangene Zukunft, Frankfurt a. M.: Suhrkamp

Kovács, Ágnes Melinda – Ernő Téglás – Ansgar Denis Endress (2010): „The Social Sense: Susceptibility to others’ Beliefs in Human Infants and Adults”, Science, 330 (6012), 1830–1834.

Kraus, Josef (2013): Helikopter-Eltern. Schluss mit Förderwahn und Verwöhnung, Reinbek: Rowohlt

Krebs, Dennis (1975): „Empathy and Altruism”, Journal of Personality and Social Psychology, 32 (6), 1134–1142.

Kulcsár Zsuzsanna (1998): Egészségpszichológia. Budapest: ELTE Eötvös Kiadó

Kurzban, Robert – Peter DeScioli – Erin O’Brien (2007): „Audience Effects on Moralistic Punishment”, Evolution and Human Behavior, 28 (2), 75–84.

Lamm, Claus – Andrew N. Meltzoff – Jean Decety (2010): „How Do We Empathize with Someone Who Is Not Like Us? A Functional Magnetic Resonance Imaging Study”, Journal of Cognitive Neuroscience, 22 (2), 362–376.

Laqueur, Thomas W. (2009): „Mourning, Pity, and the Work of Narrative in the Making of »Humanity«”, in Richard Ashby Wilson – Richard D. Brown (eds): Humanitarianism and Suffering: The Mobilization of Empathy, Cambridge: Cambridge UP, 31–57.

Leedom, Liane (2008): „Sadism and Warped Empathy in Sociopaths”, 2008. 11. 13., lovefraud.com (betöltve: 2015. 3. 15.)

Leiberg, Susanne – Silke Anders (2006): „The Multiple Facets of Empathy: A Survey of Theory and Evidence”, Progress in Brain Research, 156, 419–440.

Leibniz, Gottfried Wilhelm (2011): Sämtliche Schriften und Briefe. Akademie-Ausgabe, Berlin: Akademie, III, 7

—— (1767): Hamburgische Dramaturgie, Hamburg–Bremen

Lisak, David – Carol Ivan (1995): „Deficits in Intimacy and Empathy in Sexually Aggressive Men”, Journal of Interpersonal Violence, 10 (3), 296–308.

Lombardo, Michael V. et al. (2007): „Self-referential Cognition and Empathy in Autism”, PLoS One, 2 (9): e883

Lonsway, Kimberly A. – Louise F. Fitzgerald (1994): „Rape Myths in Review”, Psychology of Women Quarterly, 18 (2), 133–164.

Loshitzky, Yosefa (ed.) (1997): Spielberg’s Holocaust. Critical Perspectives on Schindler’s List, Bloomington: Indiana UP

Luhmann, Niklas (1993): Gesellschaftsstruktur und Semantik, Frankfurt a. M.: Suhrkamp

—— (1991): „Sthenographie und Euryalistik”, in Hans-Ulrich Gumbrecht – Ludwig Pfeiffer (Hg.): Paradoxien, Dissonanzen, Zusammenbrüche: Situationen offener Epistemologie, Frankfurt a. M.: Suhrkamp, 58–82.

Madeira, Jody Lynee (2006): „Lashing Reason to the Mast: Understanding Judicial Constraints on Emotion in Personal Injury Litigation”, UC Davis Law Review, 40 (137)

—— (2012): Killing McVeigh: The Death Penalty and the Myth of Closure, New York: New York UP

Man, Paul de (1988): „Rhetorik der Persuasion (Nietzsche)”, in uő: Allegorien des Lesens, Frankfurt a. M.: Suhrkamp, 164–178.

Marguier, Alexander (2015): „Die Sprücheklöpferin: Angela Merkels »Wir schaffen das«”, Cicero, 2015. 9. 16., cicero.de/

Maskarinec, Malika (é. n.): Balancing Acts: The Acrobatics of Form and Force from 1900 to 1930 (kiadatlan disszertáció)

Marsh, Abigail A. (2012): „Empathy and Compassion: A Cognitive Neuroscience Perspective”, in Jean Decety (ed.): Empathy: From Bench to Bedside, Cambridge, Mass.: MIT Press, 191–205.

Marshall, W. L. – Heather Moulden (2001): „Hostility toward Women and Victim Empathy in Rapists”, Sexual Abuse: A Journal of Research and Treatment, 13 (4), 249–255.

Massaro, Toni M. (1989): „Empathy, Legal Storytelling, and the Rule of Law: New Words, Old Wounds?”, Michigan Law Review, 87 (8), 2099–2127.

Mazzocco, Philip J. – Melanie C. Green – Jo A. Sasota – Norman W. Jones (2010): „This Story is not for everyone: Transportability and Narrative Persuasion”, Social Psychological and Personality Science, 361–368.

McEwan, Troy E. – Paul E. Mullen – Rachel MacKenzie (2009): „A Study of the Predictors of Persistence in Stalking Situations”, Law and Human Behavior, 33 (2), 149–158.

Melis, Alicia P. – Felix Warneken – Brian Hare (2010): „Collaboration and Helping in Chimpanzees”, in Elizabeth V. Lonsdorf et al. (eds): The Mind of the Chimpanzee: Ecological and Experimental Perspectives, Chicago: Chicago UP, 278–393.

Meltzoff, Andrew (1995): „Understanding the Intentions of others: Re-enactment of Intended Acts by 18-month-old Children”, Developmental Psychology, 31 (5), 838–850.

Merz, Jenna L. – Carolyn Zahn-Waxler (2009): „Neurobiology of Empathy and Callousness: Implications for the Development of Antisocial Behavior”, Behavioral Sciences & the Law, 27 (2), 137–171.

Mullen, Paul E. – Michele Pathe – Rosemary Purcell (2000): Stalkers and their Victims, Cambridge: Cambridge UP

Myler, Stephen F. (2015):, „Chinese Cultural Lack of Empathy in Development”, academia.edu/ (betöltve: 2015. 7. 15.)

Nägele, Rainer (1987): Reading after Freud: Essays on Goethe, Hölderlin, Habermas, Nietzsche, Brecht, Celan, and Freud. New York: Columbia UP

Nelson, E. D. (2001): „The Things that Dreams are Made on: Dreamwork and the Socialization of »Stage Mothers«”, Qualitative Sociology, 24 (4), 439–458.

Nietzsche, Friedrich (1988): Sämtliche Werke: Kritische Studienausgabe, München: Deutscher Taschenbuch

Nietzsche, Friedrich (1986): A tragédia születése avagy görögség és pesszimizmus, Kertész Imre ford. Budapest: Európa

—— (1992): Ecce homo, Horváth Géza ford. Budapest: Göncöl

—— (1995): Túl jón és rosszon, Tatár György ford. Budapest: Ikon

—— (1996): Adalék a morál genealógiájához (Vitairat), Romhányi Török Gábor ford. Győr: Holnap

Nünning, Vera (2015): „Cognitive Science and the Value of Literature for Life”, in Hanna Meretoja – Saija Isomaa – Pirjo Lyytikainen – Kristina Malmio (eds): Values of Literature, Leiden: Brill, 93–116.

Nussbaum, Martha C. (2010): From Disgust to Humanity: Sexual Orientation and Constitutional Law, Oxford – New York: Oxford UP

—— (2014): Politische Emotionen, Berlin: Suhrkamp

Paret, Christoph (2018): „»Habe die Wut, dich deines eigenen Verstandes zu bedienen!« Über Empörung als emanzipative Psychotechnik”, in Alexandra Schwell – Katharina Eisch-Angus (Hg.): Der Alltag der (Un)Sicherheit. Ethnographisch-kulturwissenschaftliche Perspektiven auf die Sicherheitsgesellschaft, Berlin: Panama

Paret, Christoph (é. n.): „Aktives Zuhören oder Reden, um nicht füreinander da zu sein – Thomas Gordon und die Verwandlung von Autoritätspersonen in gesprächige Projektionsflächen” (kiadatlan kézirat)

Pinker, Steven (2018): Az erőszak alkonya. Hogyan szelídült meg az emberiség? Gyárfás Vera ford. Budapest: Typotex

Pithers, William D. (1999): „Empathy Definition, Enhancement, and Relevance to the Treatment of Sexual Abusers”, Journal of Interpersonal Violence, 14 (3), 257–284.

Plantinga, Carl (2015): „Facing others. Close-Ups of Faces in Narrative Films and in Silence of the Lambs”, in Lisa Zunshine (ed.): The Oxford Handbook of Cognitive Literary Studies, Oxford: Oxford UP, 291–311.

Porter, Stephen – Leanne ten Brinke – Chantal Gustaw (2010): „Dangerous Decisions: The Impact of First Impressions of Trustworthiness on the Evaluation of Legal Evidence and Defendant Culpability”, Psychology, Crime & Law, 16 (6), 477–491.

Preis, M. A. – B. Kroener-Herwig (2012): „Empathy for Pain: The Effects of Prior Experience and Sex”, European Journal of Pain, 16 (9), 1311–1319.

Premack, David G. – Guy Woodruff (1978): „Does the Chimpanzee have a Theory of Mind?”, Behavioral and Brain Sciences, 1 (4), 515–526.

Preston, Stephanie D. – Frans B. M. De Waal (2002): „Empathy: Its Ultimate and Proximate Bases”, Behavioral and Brain Sciences, 25 (1), 1–20.

Prinz, Jesse (2011): „Against Empathy”, Southern Journal of Philosophy, 49 (s1): 214–233.

Prinz, Wolfgang (1984): „Modes of Linkage between Perception and Action”, in uő (ed.): Cognition and Motor Processes, Berlin–Heidelberg: Springer, 185–193.

—— (2016): Selbst im Spiegel. Die soziale Konstruktion von Subjektivität, Berlin: Suhrkamp

Propp, Vlagyimir (2005): A mese morfológiája. Soproni András ford. Budapest: Osiris

Quervain, Dominique J. F. de – Urs Fischbacher, Valerie Treyer – Melanie Schellhammer (2004): „The Neural Basis of Altruistic Punishment”, Science, 305 (5688). 1254–1259.

Ramachandran, Vilayanur S. – Lindsay M. Oberman (2006): „Broken Mirrors: A Theory of Autism”, Scientific American, 295 (5), 62–69.

Reinhardt-Becker, Elke (2005): Seelenbund oder Partnerschaft? Liebessemantiken in der Literatur der Romantik und der Neuen Sachlichkeit, Frankfurt a. M.: Campus

Rice, Marnie E. (1994): „Empathy for the Victim and Sexual Arousal among Rapists and Nonrapists”, Journal of Interpersonal Violence, 9 (4), 435–449.

Robinson, Michael E. – Emily A. Wise (2004): „Prior Pain Experience: Influence on the Observation of Experimental Pain in Men and Women”, Journal of Pain, 5 (5), 264–269.

Rogers, Kelly (ed.) (2014): Self-Interest: An Anthology of Philosophical Perspectives from Antiquity to the Present, London: Routledge

Rosa, Hartmut (2016): Resonanz, Berlin: Suhrkamp

Rousseau, Jean-Jacques (1978): Levél d’Alembert-nek. In uő: Értekezések és filozófiai levelek. Kis János ford. Budapest, Magyar Helikon

Saarela, Miiamaaria V. – Yevhen Hlushchuk – Amanda C. de C. Williams – Martin Schurmann – Eija Kalso – Riitta Hari (2007): „The Compassionate Brain: Humans Detect Intensity of Pain from another’s Face”, Cerebral Cortex, 17 (1), 230–237.

Scheler, Max (2004) [1913]: Das Ressentiment im Aufbau der Moralen, Frankfurt a. M.: Klostermann

Schlaffer, Heinz (2007): Das entfesselte Wort. Nietzsches Stil und seine Folgen, München: Hanser

Schiffrin, Holly H. et al. (2014): „Helping or Hovering? The Effects of Helicopter Parenting on College Students’ Well-Being”, Journal of Child and Family Studies, 23 (3), 548–557.

Shakespeare, William (1994): Hamlet, dán királyfi, in uő: Öt dráma. Arany János ford. Budapest: Európa, 195–324.

Shamay-Tsoory, Simone G. – Judith Aharon-Peretz – Daniella Perry (2009): „Two Systems for Empathy: A Double Dissociation between Emotional and Cognitive Empathy in Inferior Frontal Gyrus versus Ventromedial Prefrontal Lesions”, Brain, 132 (3), 617–627.

Shirtcliff, Elizabeth A. – Michael J. Vitacco – Alexander R. Graf – Andrew J. Gostisha – Tania Singer – Olga M. Klimecki (2014): „Empathy and Compassion”, Current Biology, 24 (18), R875–R878.

Singer, Tania (2009): „Understanding others: Brain Mechanisms of Theory of Mind and Empathy”, Neuroeconomics: Decision Making and the Brain, 251–268.

Singer, Tania – Ben Seymour – John P. O’Doherty – Klaas E. Stephan – Raymond J. Dolan – Chris D. Frith (2006): „Empathic Neural Responses are Modulated by the Perceived Fairness of others”, Nature, 439 (7075), 466–469.

Smith, Christian – Kari Christoffersen – Hilary Davidson – Patricia Snell Herzog (2011): Lost in Transition: The Dark Side of Emerging Adulthood, Columbus, Ohio: Ohio UP

Stein, Edith (1917): Zum Problem der Einfühlung, Halle: Buchdruckerei des Waisenhauses

Stiegler, Bernd (2014): Spuren, Elfen und andere Erscheinungen. Conan Doyle und die Photographie, Frankfurt a. M.: Fischer

Strohminger, Nina – Shaun Nichols (2014): „The Essential Moral Self”, Cognition, 131, 159–171.

Tangney, June P. – Roy F. Baumeister – Angie Luzio Boone (2004): „High Self‐Control predicts Good Adjustment, Less Pathology, Better Grades, and Interpersonal Success”, Journal of Personality, 72 (2), 271–324.

Tine, Michele – Joan Lucariello (2012): „Unique Theory of Mind Differentiation in Children with Autism and Asperger Syndrome”, Autism Research and Treatment, 1–11.

Todorov, Alexander – Manish Pakrashi – Nikolaas N. Oosterhof (2009): „Evaluating Faces on Trustworthiness after Minimal Time Exposure”, Social Cognition, 27 (6), 813–833.

Tomasello, Michael (2006): Die kulturelle Entwicklung des menschlichen Denkens: Zur Evolution der Kognition, Frankfurt a. M.: Suhrkamp

Tomasello, Michael (2009): Die Ursprünge der menschlichen Kommunikation, Frankfurt a. M.: Suhrkamp

Tucker, Corinna Jenkins – Kimberly A. Updegraff – Susan M. McHale – Ann C. Crouter (1999): „Older Siblings as Socializers of Younger Siblings’ Empathy”, Journal of Early Adolescence, 19 (2), 176–198.

Vermeule, Blakey (2011): Why do We Care about Literary Characters?, Baltimore: Johns Hopkins UP

Vignemont, F. de – P. Jacob (2012): „What is it Like to Feel another’s Pain?”, Philosophy of Science, 79, 295–316.

Vogl, Joseph (2002): Kalkül und Leidenschaft. Poetik des ökonomischen Menschen, München: Diaphanes

Voss, Christiane (2009): „Einfühlung als epistemische und ästhetische Kategorie bei Hume und Lipps”, in Robin Curtis – Gertrud Koch (Hg.): Einfühlung. Zu Geschichte und Gegenwart eines ästhetischen Konzepts. München: Fink, 31–47.

Waal, Frans de (1998): Chimpanzee Politics, Baltimore: Johns Hopkins UP

—— (2012): „Empathy in Primates and other Mammals”, in Jean Decety (ed.): Empathy. From Bench to Bedside, Cambridge, Mass.: MIT Press, 87–106.

Wahrman, Dror (2006): The Making of the Modern Self: Identity and Culture in Eighteenth-Century England, New Haven: Yale UP

Wallach, Wendell – Colin Allen (2008): Moral Machines. Teaching Robots Right from Wrong, Oxford – New York: Oxford UP

Wilson, Richard A. (2001): The Politics of Truth and Reconciliation in South Africa: Legitimizing the Post-Apartheid State, New York, NY: Cambridge UP

Worringer, William (1989): Absztrakció és beleérzés. Tanulmányok, Kocziszky Éva ford. Budapest: Gondolat

Young, Allan (2012): „Empathic Cruelty and the Origins of the Social Brain”, Critical Neuroscience. A Handbook of the Social and Cultural Context of Neuroscience, 159–176.

Zahavi, Dan – Søren Overgaard (2012): „Empathy without Isomorphism: A Phenomenological Account”, in Jean Decety (ed.): Empathy: From Bench to Bedside. Cambridge, Mass.: MIT Press, 3–20.

Zahn-Waxler, Carolyn et al. (1995): „Psychophysiological Correlates of Empathy and Prosocial Behaviors in Preschool Children with Behavior Problems”, Development and Psychopathology, 7 (1), 27–48.

Zunshine, Lisa (2012): Getting Inside Your Head: What Cognitive Science can Tell Us about Popular Culture, Baltimore: Johns Hopkins UP

Köszönetnyilvánítás

Lehetetlen ajánlást írni egy, az empátia árnyoldalairól szóló könyvhöz. De köszönetet lehet mondani azoknak, akik részt vettek az írás folyamatában.

Elsősorban a feleségemet szeretném itt megnevezni, aki sok időt hagyott a gondolkodásra és az írásra, és a gyerekeimet, akik felmentettek néhány játékuk alól.

Ez a könyv mindenekelőtt a barátokkal, a kollégákkal és a hallgatóimmal folytatott beszélgetésekből jött létre. Időről időre arra került sor, hogy együtt gondolkodhassunk a hallgatóimmal. Néhányan hozzájárultak a könyvhöz ötletekkel is, és most csodálkozhatnak, hogy „csak” ötféle árnyoldal került végül be a könyvbe. A kollégák közül Frank Adloff, Colin Allen, Aleida Assmann, Christopher Chiasson, Daniel Cuonz, Wolfram Eilenberger, Suzanne Keen, Lauren Lu, Christoph Paret, Eyal Peretz, Cassidy Sugimoto, Johannes Turk, Christine Unrau, Arne Willee és Lisa Zunshine neveit említem. Ha az nem lenne „kétélű bók”, azt is mondhatnám, hogy „nagyon empatikusan” viszonyultak hozzám. Gondolataik, nyelvi leleményeik és kihívó megjegyzéseik gyakran utat találtak a könyvbe.

Nagy köszönettel tartozom Philipp Hölzingnek a Suhrkamp Verlagnál, aki makacsul üldözte az anglicizmusaimat és újra meg újra örömmel ragadtatta magát gondolatkísérletekre.

A bemutatott tézisek némelyike korábban megjelent szövegekre és tanulmányokra épült, amint azt jeleztem is a szövegben, ám ezeket átfogalmaztam és kibővítettem. A szadista empátia fejlődésére vonatkozó két oldal az egyetlen olyan szövegrész, amelyet közvetlenül vettem át ebből a tanulmányból: Fritz Breithaupt: „Empathy for Empathy’s Sake: Aesthetics and Empathic Sadism”, in Aleida Assmann – Ines Detmers (eds): Empathy and its Limits, New York, Palgrave, 2016, 151–165.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról atypotex.hu
és afacebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0

www.interkonyv.hu