Borítószöveg

„Olvastad már Az Aranypintyet?” – koktélpartik és baráti beszélgetések visszatérő kérdése volt ez a könyv megjelenése idején Amerikában. Tizenkét év hallgatás után jelentkezett új könyvvel az amerikai kortárs irodalom egyik legtitokzatosabb ikonikus figurája, és bebizonyította, hogy megérte a várakozást.

A könyv páratlan módon rögtön a második helyen nyitott a The New York Times bestsellerlistáján, majd hamarosan első lett, és 40 héten át szerepelt a tíz legolvasottabb könyv között. A kritikusok Az év könyvének választották, és 2014-ben elnyerte a Pulitzer-díjat. Ezzel egy időben megkezdte hódító útját a nemzetközi színtéren is: Finnországban, Franciaországban, Németországban és Olaszországban is bestseller lett, és eddig több mint 30 nyelvre adták el a jogokat, a megfilmesítésért pedig a legnagyobb hollywoodi stúdiók versengtek egymással.

A történet főszereplője egy szerető anya és egy távol lévő apa fia, a tizenhárom éves Theo Decker. Csodálatos módon túlél egy katasztrófát, mely azonban szétrombolja az életét. Magára marad New Yorkban, irányvesztetten és teljesen egyedül, míg végül egy gazdag barát családja befogadja. Ám a Park Avenue jómódú és távolságtartó világában sehogy sem talál otthonra. Sóvárog az anyja után, és görcsösen ragaszkodik ahhoz a tárgyhoz, amely a leginkább rá emlékezteti: egy kis méretű, varázslatos festményhez, amely végül az alvilág felé sodorja.

Az Aranypinty egy régen várt klasszikus történet veszteségről, megszállottságról, túlélésről és önmagunk megtalálásáról. Néhány oldal után magába szippant, nem hagy aludni, és nem engedi magát elfelejteni.

Donna Tartt (1963) amerikai írónőt már első regénye, a több mint 5 millió példányban elkelt A titkos történet(1992) világhírűvé tette. Második regénye, a Little Friend(2002) WH Smith Irodalmi Díjat kapott. Az Aranypinty2013-ban jelent meg, 2014-ben Pulitzer-díjas lett, és Az év könyvének választották. A megfilmesítés jogait a Warner Bros. filmstúdió vette meg. Donna Tartt 2014-ben szerepelt a Time magazin Az év 100 legbefolyásosabb személyisége listáján.

„Káprázatos. Nagyszerű dickensi regény, amely Tartt

figyelemre méltó elbeszélőképességének minden elemét egyetlen

lenyűgöző, szimfonikus egésszé fogja össze, és emlékezteti

az olvasót az olvasás ellenállhatatlan, egész éjszaka ébren tartó

örömeire.”

MICHIKO KAKUTANI, The New York Times

„Kezdettől fogva egy pillanatra sem felejthetjük el, mi teszi

olyan élvezetessé Donna Tarttot: a pergő cselekmény

és elegáns stílus, az eleven, lélegző figurák, a tökéletesen

megragadott helyszínek. Öröm és bánat együtt jár, s a végén

Az Aranypinty már ott függ ellopott szívünkben.”

DAVID GILBERT, Vanity Fair

„Látványosságában és terjedelmében pazarlóan gazdag regény…

Látni és érezni engedi az igazi madarat az ecset mögött, vagy inkább

a bánatot és a leküzdhetetlen sóvárgást a maga ritkaságokat rejtő

szekrénye mögött. Azokra, akik osztozni akarnak a kettős látásban,

és éber figyelemmel siklanak a színpompás illúzió meg a nyilvánvaló rafinéria közt, az élvezet mélyebb rétege vár Az Aranypintyben.

Mindenféle értelemben páratlan munka ez a könyv.”

BOYD TONKIN, Independent

„A bánattal, a veszteséggel, a magánnyal, a sorssal meg a jó és rossz természetével foglalkozó könyv epikai gazdagságával, figurái színes sokaságával és társadalmi körképével kiállja az összehasonlítást

Prousttal, Dickensszel, Dosztojevszkijjel és Nabokovval. A gondosan kidolgozott szerkezetű és ritmusú mű lenyűgöző élményt kínál:

a tökéletes elmélyülést Donna Tartt látomásában és előadásmódjában.”

ELAINE SHOWALTER, Prospect

„Izgalmas, letehetetlen könyv és elgondolkoztató, nagyszerűen

megírt beszámoló a modern életről. Megindító, de nem

szentimentális, mulatságos, de nem banális, és benne van

az emberi élet teljessége. Kétségtelenül versenyben lesz majd

a 2013 egyik legjobb regénye címért.”

JAMES KIDD, Independent on Sunday

„Modern eposz és régimódi zarándoklat, ötletes veszélykeresés

és súlyos remekmű. És ha nem szerez Tarttnak belépőt

A Nagy Amerikai Regény nevű főleg fiúklubba, hogy együtt

poharazzon az örökös tagokkal, mint John Steinbeck, Harper Lee,

Saul Bellow, Philip Roth és mások, akkor jobb lesz bezárni

ezt a csehót, és nyitni egy másikat A Nagy Globális Regénynek,

mert ez most az.”

ALEX O’CONNEL, The Times

„Lenyűgöző teljesítmény. Aki már nem szereti a mesemondást,

az is újra kedvet kap hozzá Az Aranypintytől. A regény utolsó néhány oldala összefogja a felszín alatt megbújó súlyos, jelentős, bonyolult gondolatokat, és felhozza őket a fényre. Tarttnak nem kellenek

a mai regényekben olyan gyakran előforduló ügyes figurációk.

Amikor a cselekmény véget ér, ő inkább elvezet bennünket

egy helyre rajta túl: egy helyre, ahol mindennek értelme van.”

KAMILA SHAMSIE, Guardian

„A részletek különleges mélysége és az író képzeletének

teljessége teszi olyan lenyűgözővé a könyvet… Ellenállhatatlan,

nagyszerű regény.”

VICTORIA MOORE, Daily Mail

„A titokzatos és ötletes Aranypintyről végül kiderül, hogy ritka

madár: igényes tanmese és letehetetlenül izgalmas olvasmány.”

ANTHONY QUINN, Mail on Sunday

„Minden jelenet akár egy holland festmény: a káprázatosan

kidolgozott részleteket az emlékezés melankóliája fogja keretbe.

Modern Copperfield Dávid. Az Aranypinty lenyűgöző: pompás,

ellenállhatatlan és izgalmas.”

EMILY STOKES, Financial Times

„Donna Tartt vakmerően lenyűgöző cselekményt hoz létre. Itt teljes gazdagságában mutatkozik meg a koraérett tehetség, amely kultikus első regényében, A titkos történetben felragyogott.”

Sunday Telegraph

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Donna Tartt: The Goldfinch

Little, Brown and Company, New York, 2013

Harmadik kiadás

Copyright © 2013 by Tay, Ltd.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2016, 2019, 2024

Hungarian translation © 2016 Kada Júlia

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Keith Hayes

A borító Carel Fabritius (1622–1654) Aranypinty (1654) című festményének felhasználásával készült © Mauritshuis, The Hague, the Netherlands, The Bridgeman Art Library

Az Ach śpij kochanie című dal részletei (1, 2, 3, és 4) © Ludwik Starski és Henryk Wars, 1938

ISBN 978-963-633-184-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anyának és Claude-nak

I.

Az abszurd nem old, hanem köt.

ALBERT CAMUS

(Vargyas Zoltán fordítása)

1. fejezet

Fiú koponyával

i

Még Amszterdamban voltam, amikor évek óta először álmodtam anyámról. Akkor már több mint egy hete húztam meg magam a szállodában, nem mertem felhívni senkit, nem mertem kitenni a lábamat a házból. Elállt a szívverésem a legártatlanabb zajra is, a liftcsengésre, az italos kocsi zörgésére, még arra is, ha a toronyórák elütötték az órát: a Westertoren s a Krijtberg harangjának baljós kondulásában a tündérmesék balvégzete zengett. Nappal az ágy végében ültem, és a tévé holland nyelvű híreit próbáltam megfejteni (hiába, hisz egy szót sem tudtam hollandul), amikor meg feladtam, csak ültem az ablaknál, és kibámultam a csatornára állig felöltözve és teveszőr nagykabátban, mert olyan sebbel-lobbal távoztam New Yorkból, hogy nem vittem elég meleg ruhát, így még a szobában is dideregtem.

Odakint mindenütt vidám nyüzsgés. Karácsony volt, este fényárban úsztak a hidak. A piros arcú dames en heren sáljai lobogtak a jeges szélben, ahogy végigcsörömpöltek a kockaköveken a kerékpárjuk hátuljára kötözött fenyőfákkal. Délutánonként egy amatőr zenekar karácsonyi énekeket játszott, a dallam fémesen, törékenyen függött a téli levegőben.

Felforgatott tálcák a szobaszolgálattól, túl sok cigaretta, langyos vodka a repülőtéri vámmentes boltból. Az űzöttségnek és elzártságnak azokban a napjaiban úgy megismertem a szoba minden centiméterét, mint rab a celláját. Akkor jártam először Amszterdamban. A városból szinte semmit sem láttam, de az a szoba a maga sivár, huzatos, napfény sikálta szépségében sokat elárult Észak-Európáról, s Hollandia miniatűr modellje volt: fehérre meszelt falak és protestáns tilalmak olvadtak itt egybe a káprázatos fényűzéssel, amelyet a kereskedőhajók hoztak Keletről. Eszelősen sokáig tanulmányoztam a komód fölött lógó két apró, aranykeretes olajfestményt, az egyiken parasztok korcsolyáztak a befagyott tavacskán egy templom mellett, a másikon vitorlás hánykolódott a hullámzó téli tengeren. Dekoratív másolatok voltak, semmi különös, bár én úgy tanulmányoztam őket, mintha rejtjelezve magukban hordoznák a kulcsot a hajdani flamand mesterek titokzatos szívéhez. Odakint havas eső dobolt az ablaktáblákon és szitált a csatorna fölött; s hiába a sok súlyos brokát meg a süppedő szőnyegek, a téli fényben fölsejlett 1943 hidege, a szűkölködés, a megszorítások, a cukor nélküli, gyenge tea és az üres gyomorral lefekvés valósága.

Kora reggelenként, amikor még sötét volt odakint, még nem állt szolgálatba a nappali személyzet, és nem népesült be a szálloda hallja, lementem az újságokért. A halk beszédű, nesztelen léptű szállodai személyzet hűvösen átnézett rajtam, mintha észre se venné a huszonhét éves amerikait, akinek napközben színét se látni. Azzal próbáltam megnyugtatni magam, hogy az éjszakai igazgató (sötét öltöny, sörtehaj, szarukeretes szemüveg) valószínűleg kerüli a botrányt, és nem szeretne nagy hűhót csapni.

A Herald Tribune-ban nem esett szó az ügyemről, de a holland lapok tele voltak az esettel, az idegen szöveg sűrű hasábjai szívfájdítóan függtek a megérthetőség határán túl. Onopgeloste moord. Onbekende. Fölmentem az emeletre, visszafeküdtem az ágyba (tetőtől talpig felöltözve, olyan hideg volt a szobában), és szétterítettem az újságokat a paplanon: rendőrautók fényképei, szalaggal elkerített helyszín, még a képaláírások is megfejthetetlenek voltak, s bár úgy láttam, a nevem nem szerepel sehol, nem tudhattam, nem kaptak-e személyleírást rólam, vagy nem szándékosan tartják-e vissza az értesülést.

A szoba. A fűtőtest. Een Amerikaan met een strafblad. A csatorna olajzöld vize.

Mivel fáztam, beteg voltam, és az idő nagy részében nem tudtam mit kezdeni magammal (könyvet éppúgy nem vittem, mint meleg ruhát), szinte egész nap ágyban maradtam. Mintha már délután beesteledett volna. Gyakran félálomba merültem (a szétszórt újságok zörgése mellett), és rendszerint álmomban sem szabadultam a meghatározhatatlan szorongástól, amely éber óráimat átvérezte: törvényszéki eljárás, felpattant bőrönd az aszfalton, szétszóródott holmim mindenütt, és véget nem érő repülőtéri folyosók, ahol olyan géphez futok, melyről tudtam, hogy úgysem érem el.

A lázam miatt rengeteg hátborzongató és hihetetlenül valószerű álmom volt, verejtékben úszva csapkodtam összevissza, azt sem tudtam, nappal van-e vagy éjjel, de az utolsó, legrosszabb ilyen éjszakán anyámmal álmodtam, bár az a röpke, titokzatos álom inkább látomásnak tűnt. Hobie boltjában voltam, pontosabban valami lidérces álom terében, amely tárgyaiban az ő boltjára emlékeztetett, amikor anyám hirtelen mögém lépett, így megpillantottam képét a tükörben. Ahogy megláttam, megbénultam a boldogságtól. Ő volt az, egyezett minden apró részlet, még a szeplői elhelyezkedése is, rám mosolygott, szebb lett, de egy percet sem öregedett, láttam fekete haját, ajkának vicces, felfelé hajló vonalát, nem is álom volt, hanem az egész szobát betöltő jelenlét: önálló erő, eleven másság. És bármennyire szerettem volna, tudtam, nem fordulhatok meg: ha egyenesen ránéznék, áthágnám az ő világának meg a sajátomnak a törvényeit. Eljött hozzám, de csak így tudott, és tekintetünk egy hosszú, dermedt pillanatra találkozott a tükörben; ám amikor épp megszólalt volna – úgy láttam, egyszerre derűsen, szeretettel és bosszúsan –, pára gomolygott közénk, és felébredtem.

ii

Talán jobban alakultak volna a dolgok, ha életben marad. De még gyerek voltam, amikor meghalt, és bár mindaz, ami azóta velem történt, csakis az én hibám, amikor elveszítettem őt, szem elől veszítettem minden tájékozódási pontot, amely kijelölhette volna az utat valami boldogabb helyre, valami kapcsolatokban gazdagabb, tartalmasabb élet felé.

Halála volt a választópont: Előtte és Utána. És bár szánalmas dolog ennyi év után bevallani, nem találkoztam soha senkivel, aki mellett ennyire éreztem volna, hogy szeretnek. Mellette minden életre kelt: varázslatos színpadi fénybe vont mindenkit maga körül, így ha az ő szemén át látta az ember, a szokásosnál színesebb lett a világ. Emlékszem, néhány héttel a halála előtt egy olasz vendéglőben vacsoráztunk késő este lent, a Village-ben, és ő hirtelen megragadta a ruhám ujját a váratlan, szinte fájdalmas szépség láttán, amikor kivonult a konyhából a menet egy születésnapi tortával, melyen már égtek a gyertyák, így halvány fénykörök reszkettek a mennyezeten, aztán letették a tortát, mely beragyogta a körülötte lévő családot, megszépítette egy öreg hölgy arcát, mindenki mosolygott, a pincérek a hátuk mögött összekulcsolt kézzel, félreállva nézték… Csak egy közönséges születésnapi vacsora volt, naponta látni ilyet az olcsó belvárosi vendéglőkben, nyilván nem is emlékeznék rá, ha ő nemsokára meg nem hal, de a halála után újra meg újra eszembe jutott, és valószínűleg soha életemben nem felejtem el azt a gyertyafényes kört, annak a hétköznapi, közönséges boldogságnak az élőképét, amely örökre odaveszett, amikor őt elveszítettem.

Aztán meg gyönyörű nő volt. Ez szinte mellékes, de tény. Amikor megérkezett New Yorkba egyenesen Kansasból, részmunkaidőben modellként dolgozott, bár annyira feszélyezte a kamera, hogy nem remekelt. Ami benne rejlett, az filmen nem érvényesült.

Mégis tökéletesen önmaga volt: igazi ritkaság. Soha nem találkoztam senkivel, aki valóban hasonlított volna hozzá. Fekete haja volt, nyáron szeplőssé váló fehér bőre, ragyogó, porcelánkék szeme, és arccsontja metszésében olyan excentrikusan keveredtek a törzsi meg a romantikus kelta vonások, hogy néha izlandinak nézték. Valójában félig ír, félig cseroki indián volt, egy kansasi városból jött, az oklahomai határról, és szeretett azzal megnevettetni, hogy okie-nak mondja magát, bár olyan elegáns, ideges és kecses volt, akár egy versenyló. A fényképeken ez az egzotikus jelleg sajnos kissé merevnek, keménynek tűnik (a szeplőit elfedő sminkkel, tarkóján lófarokban összefogott, hátrasimított hajával olyan, mint valami nemes a Gendzsi regényéből), és egyáltalán nem érvényesül kedvessége, derűje és kiszámíthatatlansága, amit a legjobban szerettem benne. A képeken mereven áll, látni, mennyire nem bízik a kamerában: akár az éber tigris, amely épp erőt gyűjt, hogy kivédje a várható támadást. De az életben nem ilyen volt. Lélegzetelállító gyorsasággal mozgott, hirtelen, kecses mozdulatai voltak, s mindig a szék szélén ült, mint valami fölrebbenni kész, nyúlánk, elegáns vízimadár. Imádtam a szantálfa parfümjét, azt a nyers, meglepő illatot, imádtam keményített ingének suhogását, amikor hirtelen lehajolt, hogy homlokon csókoljon. És elég volt meghallani a nevetését, hogy az ember kész legyen felrúgni bármit, amivel éppen foglalkozik, és a nyomába szegődjön. Bármerre járt, a férfiak mind őt lesték a szemük sarkából, néha kicsit zavart is, amilyen pillantásokat vetettek rá.

Az én hibámból halt meg. Mások mindig túlságosan sietnek kijelenteni, hogy ilyesmiről szó sincs; és persze, még csak gyerek, ki gondolhatta volna, szörnyű baleset, átkozott balszerencse, bárkivel megtörténhetett volna. Ez mind tökéletesen igaz, és én egy szót sem hiszek el belőle.

New Yorkban történt, tizennégy évvel ezelőtt, április 10-én. (Még a kezem is visszaretten ettől a dátumtól; alig tudtam leírni, megállt a tollam a papír fölött. Valamikor közönséges nap volt, de most úgy mered föl a naptárból, mint egy rozsdás szög.)

Ha az a nap a tervek szerint alakul, jeltelenül belemosódik az égbe, nyomtalanul eltűnik nyolcadik osztályos tanévem többi napjával együtt. Mire emlékeznék még belőle? Nem sokra vagy semmire. De így persze a jelennél is tisztábban rajzolódik ki előttem annak a délelőttnek a szövedéke, még az ázott, nyirkos levegőt is érzem. Éjszaka esett az eső, iszonyú vihar volt, sok boltot elöntött a víz, és pár metróállomást bezártak. Mi ketten a házunk előtt álltunk a tocsogó szőnyegen, amíg anyám kedvenc portása, Goldie, aki imádta őt, fölemelt karral lépkedett hátrafelé az 57. utcán, és fújta a sípját, hogy taxit szerezzen. A kocsik a felfröccsenő piszkos vízcseppek leple mögött száguldottak. Magasan a felhőkarcolók fölött esőtől dagadozó, gomolygó felhők sodródtak, és eltakarták a tiszta, kék ég foltjait, odalent az utcán, a kipufogógázok alatt pedig nedves és lágy volt a szél, mint a tavasz.

– Jaj, foglalt, asszonyom – kiabálta túl Goldie az utcazajt, ahogy félreugrott, amikor a sarkon a vizet magasra csapva bekanyarodott egy taxi, és eloltotta a szabadjelzőt.

Ő volt a legkisebb termetű portásunk: a sápadt, sovány, vidám, világos bőrű kis Puerto Ricó-i valamikor pehelysúlyú bokszoló volt. Bár arca felpuffadt az italtól (néha érezni lehetett rajta a whisky szagát, amikor éjszaka munkába állt), szívós, izmos és gyors volt. Folyton tréfálkozott, és folyton cigarettaszünetet tartott a sarkon, hidegben egyik lábáról a másikra állva és leheletével melengetve fehér kesztyűs kezét, közben vicceket mondott spanyolul és dicsérte a többi portást.

– Nagyon siet ma reggel? – kérdezte anyámat.

A névkitűzőjén az állt, hogy BURT D., de mindenki Goldie-nak hívta, mert volt egy aranyfoga, és mert családneve, a De Oro spanyolul azt jelenti, ’arany’.

– Nem, ráérünk, minden rendben.

De anyám kimerültnek látszott, és reszketett a keze, amikor szorosabbra kötötte a szélben csapkodó, lebegő sálját.

Ezt nyilván Goldie is észrevette, mert kissé szemrehányóan pillantott rám (én hátrahúzódtam az épület előtt álló beton virágtartóhoz, és mindenhová néztem, csak anyámra nem).

– Nem metróval mentek? – kérdezte tőlem.

– Ó, el kell intéznünk ezt-azt – tért ki a válasz elől anyám, amikor látta, hogy én nem tudom, mit mondjak.

Normális körülmények közt nem nagyon érdekelt, mi van rajta, de amit aznap viselt (fehér ballonkabát, könnyű, rózsaszín sál, fekete-fehér papucscipő), az úgy beleégett az emlékezetembe, hogy mindig ebben látom magam előtt.

Tizenhárom éves voltam. Rossz rágondolni, milyen kimérten viselkedtünk egymással azon az utolsó reggelen, szótlanságunk még a portásnak is feltűnt. Minden más esetben kedvesen beszélgettünk volna, de aznap reggel nem sok mondanivalónk volt egymásnak, mert engem épp felfüggesztettek az iskolában. Előző nap felhívták őt a munkahelyén. Hallgatagon és dühösen jött haza, s az volt a legrosszabb, hogy nem is tudtam, miért függesztettek fel, bár hetvenöt százalékos biztonsággal sejtettem, hogy Mr. Beeman (irodájából a tanári szobába menet) a legrosszabbkor nézett ki az ablakon a második emeleti lépcsőfordulónál, és meglátta, hogy dohányzom az iskola területén. (Jobban mondva meglátta, hogy ott ácsorgok Tom Cable-lel, amíg ő dohányzik, ami az én iskolámban gyakorlatilag ugyanolyan vétségnek számított.) Anyám gyűlölte a dohányzást. Szülei, akikről imádtam hallani, és akik eléggé el nem ítélhető módon meghaltak, mielőtt alkalmam lett volna megismerni őket, kedélyes lótenyésztők voltak, akik bejárták a nyugati tájakat, és Morgan lovak tartásával keresték a kenyerüket: koktélozó, kanasztázó, vidám emberek, akik minden évben elmentek a Kentucky Derbire, és a házuk tele volt ezüst cigarettakínáló dobozokkal. Aztán a nagyanyám egy nap kétrét görnyedve jött be az istállóból, és vért köhögött fel, s attól kezdve anyám kamaszéveinek végéig oxigéntartályok álltak a tornácon, és a hálószoba ablakán soha nem húzták fel a redőnyt.

De attól féltem, és nem ok nélkül, hogy Tom cigarettája csak a jéghegy csúcsa volt. Már egy ideje nem mentek jól a dolgaim az iskolában. Az egész akkor kezdődött, vagy inkább azóta lett egyre rosszabb, hogy apám néhány hónappal korábban lelépett, és mi magunkra maradtunk anyámmal. Sose rajongtunk érte, és általában remekül megvoltunk nélküle, de mások láthatóan megdöbbentőnek és aggasztónak találták, hogy így, egyik pillanatról a másikra otthagyott bennünket (pénz nélkül, gyerektartás nélkül, új címét sem hagyva meg), és az Upper West Side-i iskolában a tanáraim annyira sajnáltak, annyira igyekeztek bizonyítani együttérzésüket és támogatásukat, hogy nekem, az ösztöndíjasnak különféle engedményeket és határidő-halasztásokat meg második és harmadik lehetőségeket adtak, s annyi mindent rám hagytak hónapokon át, hogy végül sikerült egy igen mély gödör aljára jutnom.

Így most anyámmal együtt behívtak egy értekezletre. Csak fél tizenkettőre vártak bennünket, de mivel neki úgyis ki kellett vennie fél nap szabadságot, korán elindultunk a West Side-ra reggelizni (meg, úgy véltem, egy komoly beszélgetésre), és születésnapi ajándékot venni az egyik munkatársának. Előző éjjel fél háromig fent volt, feszült arccal ült a derengő monitor előtt, e-maileket írt, és igyekezett elvégezni minden másnap délelőtti tennivalóját.

– Nem tudom, ön hogy van vele – mondta Goldie ádázul anyámnak –, de nekem már nagyon elegem van ebből a tavaszból meg a nyirkosságból. Folyton csak esik… – borzongott meg, látványosan összehúzta a gallérját, és fölpillantott az égre.

– Mintha azt mondták volna, hogy délutánra kitisztul.

– Igen, tudom, de én már a nyarat várom – dörzsölte a kezét a férfi. – Olyankor mindenki menekül a városból, gyűlölik, panaszkodnak a hőségre, de ami engem illet… én trópusi madár vagyok. Minél nagyobb a hőség, annál jobb. Jöhet! – tapsolt, és a sarkára lépve hátrált. – És… megmondjam, mit szeretek a legjobban? Azt, ahogy júniusban minden elcsendesedik errefelé. Az egész ház üres és álmos, mert mindenki elmegy, tudja? – pattintott ujjaival, a taxi meg elszáguldott mellette. – Ez az én vakációm.

– De nem sül meg itt? – Zárkózott apám gyűlölte ezt, hogy anyám olyan szívesen elbeszélget a pincérnőkkel, portásokkal, a ziháló öregemberekkel a tisztítóban. – Télen legalább fölvehet még egy kabátot…

– Tudja, milyen egész nap a kapuban állni télen? Én mondom, nagyon hideg van. Mindegy, hány kabátot meg sapkát húz magára az ember. Itt ácsorog januárban is, februárban is, a szél meg csak fúj a folyó felől. Brrr.

Idegesen, hüvelykujjamat harapdálva bámultam a Goldie fölemelt karja mellett elsuhanó taxikat. Tudtam, milyen gyötrelmes lesz a várakozás a fél tizenkettes megbeszélésig, én meg nem tehettem mást, mint hogy nyugodtan állok, és nem kérdezek semmit, amivel gyanúba keverem magam. Fogalmam sem volt, milyen meglepetés vár ránk, ha már ott vagyunk az irodában. Már maga az „értekezlet” szó is hatósági testületet sejtetett, vádakat és megfélemlítést, esetleg kicsapást. Ha elveszíteném az ösztöndíjamat, az katasztrófa lenne. Amikor apám elment, ott maradtunk egy fillér nélkül, a lakbért sem tudtuk kifizetni. És legfőképpen az rémített halálra, hátha valamiképp Mr. Beeman tudomására jutott, hogy amikor meglátogattam Tom Cable-t a Hamptonsban, betörtünk az üresen álló nyaralókba. Azt mondom, „betörtünk”, bár egyetlen zárat sem törtünk fel, és nem okoztunk semmi kárt (Tom anyja ingatlanügynök volt, és az irodájából elemelt tartalék kulcsokkal mentünk be). Főleg a szekrényeket néztük át, meg a fiókokban kotorásztunk, de el is vettünk ezt-azt: sört a hűtőből, néhány Xbox-játékot meg egy DVD-t (Jet Li: A nyakörv) és némi pénzt, összesen vagy kilencvenkét dollárt, összegyűrt öt- meg tízdollárosokat egy lekvárosüvegből valamelyik konyhában meg aprópénzt a mosókonyhákból.

Ahányszor ez eszembe jutott, mindig hányingerem támadt. Már hónapok teltek el, mióta Tomnál jártam, de hiába mondogattam magamban, Mr. Beeman semmiképp sem tudhat arról, hogy mi bementünk ezekbe a házakba (honnan is tudhatna?), képzeletem rémült cikcakkokban röpködött és verdesett. Szentül elhatároztam: nem árulom be Tomot (bár abban nem voltam olyan biztos, hogy ő nem árult be engem), de így kutyaszorítóba jutottam. Hogy is lehettem ilyen ostoba? A betörés meg a behatolás bűncselekmény, börtönbüntetés jár érte. Éjjel hosszú órákig gyötrődtem álmatlanul, csak hánykolódtam az ágyban, bámultam az ablakomnak vágódó eső tépett vízfoltjait, és azon törtem a fejem, mit mondjak, ha felelősségre vonnak. De hogyan védekezhetnék, ha fogalmam sincs, mit tudnak?

Goldie nagyot sóhajtott, leejtette a kezét, és visszahátrált a sarkán odáig, ahol anyám állt.

– Ez hihetetlen – mondta neki, és fél szemmel csüggedten az utcára sandított. – Odalent, a SoHóban mindent elöntött a víz, hallotta, ugye, és Carlos azt mondja, az ENSZ-nél lezártak néhány utcát.

Komoran bámultam a városi buszokról özönlő munkások tömegét, örömtelenek voltak, akár egy darázsraj. Innen egy-két háztömbnyire nyugatra talán több szerencsénk lehetne, csakhogy mi anyámmal már ismertük Goldie-t, és tudtuk, rosszulesne neki, ha magunk próbálkoznánk. De ekkor olyan hirtelen, hogy mindannyian összerezzentünk, egy szabad jelzésű taxi kanyarodott elénk a túlsó sávból, magasan felcsapva a csatornabűzös vizet.

– Vigyázat! – ugrott félre Goldie, amint a taxi a vizet szántva megállt. – Várjon! – mondta, amikor észrevette, hogy anyámnál nincs esernyő, és az előcsarnokba indult, ahol a kandalló mellett egy réztartóban egész gyűjteménye volt elveszett vagy ottfelejtett esernyőkből, melyeket aztán esős napokon szétosztogatott.

– Ne! – tiltakozott anyám, és előkotorta táskájából apró, rózsaszín csíkos, összecsukható ernyőjét. – Ne fáradjon, nem kell…

Goldie visszapattant a járda szélére, és becsukta mögötte a kocsi ajtaját. Aztán lehajolt, és bekopogott az ablakon.

– Szerencsés napja van – mondta.

iii

Szeretem azt hinni magamról (mint alighanem mindenki), hogy érzékeny, éles szemű megfigyelő vagyok, és amikor mindezt papírra vetem, szívesen rajzolnék settenkedő árnyékot a fejünk fölé. Csakhogy én vak és süket voltam a jövőre, egyedül az iskolai értekezlettől rettegtem. Amikor felhívtam Tomot, és beszéltem neki a felfüggesztésről (a vonalas telefonba suttogva, mert a mobilomat elvette anyám), úgy vettem észre, nem lepi meg különösebben a hír.

– Ugyan, Theo – vágott a szavamba –, ne légy hülye. Senki nem tud semmit, te csak kussolj. Sajnálom, mennem kell – közölte, mielőtt válaszolhattam volna, és letette a telefont.

A taxiban megpróbáltam kicsit leereszteni az ablakot, hogy némi levegőhöz jussak, de hiába. Olyan bűz volt, mintha valaki pelenkát cserélt volna a hátsó ülésen vagy éppen összeszarta volna magát, aztán valami naptej illatú, kókuszos légfrissítővel akarta volna eltüntetni a nyomokat. A zsíros üléseket szigetelőszalaggal foltozták meg, a lengéscsillapítók mintha már nem is léteztek volna. Minden göröngynél összekoccantak a fogaim, akárcsak a visszapillantó tükörre akasztott vallásos kacatok: a medálok, a műanyag láncon táncoló miniatűr, görbe kard meg a turbános, szakállas guru, aki áldásra emelt kézzel és átható tekintettel meredt a hátsó ülésre.

A Park Avenue-n vigyázzban álló tulipánok közt száguldottunk. Bollywoodi popzene kígyózott és gyöngyözött alig hallhatóan, szinte a tudatküszöböt el sem érő nyüszítéssé halkítva. A fákon már kibomlottak az első levelek. A D’Agostino meg a Gristede kifutófiúi élelmiszerekkel megrakott targoncákat toltak, a járdán agyonhajszolt üzletasszonyok rohantak magas sarkú cipőjükben, ellenkező óvodásokat vonszolva maguk után, egyenruhás utcaseprő söpörte hosszú nyelű lapátra a szemetet az esőcsatornából, ügyvédek és tőzsdeügynökök kémlelték előrenyújtott tenyérrel, homlokráncolva az eget. Ahogy végigzötykölődtünk a sugárúton (anyám láthatóan rosszul volt, a karfába kapaszkodva igyekezett összeszedni magát), én kibámultam az ablakon a gyomorbajos, sivár arcokra (a gondterhelt, esőkabátos emberekre, akik mogorva tömegben nyüzsögtek a gyalogátkelőknél, az emberekre, akik papírpohárból kortyolgatták a kávéjukat, mobiltelefonon beszéltek, és lopva éberen figyeltek), s közben mindent elkövettem, hogy kiverjem a fejemből, milyen keserves sors várhat rám: szóba jöhet még a fiatalkorúak bírósága vagy a börtönbüntetés is.

A taxi hirtelen élesen bekanyarodott a 86. utcába. Anyám nekem vágódott, és belekapaszkodott a karomba. Láttam, olyan nyirkos és fehér, akár egy tőkehal.

– Rosszul lettél az autózástól? – feledkeztem meg egy pillanatra saját bajomról.

Ezt a szomorú, merev arcát már jól ismertem: összeszorított száj, fénylő homlok, hatalmasra tágult, üveges szem.

Mondani akart valamit, aztán szája elé kapta a kezét, amikor a taxi zökkenve megállt a lámpánál, előredobott bennünket, aztán zökkenve vissza, az ülésre.

– Várj csak – hajoltam előre, és megkopogtattam a zsíros plexiüveget, mire a sofőr (egy turbános szikh) meglepetten összerezzent. – Idefigyeljen – kiáltottam a rácson át –, itt jó lesz, kiszállunk, rendben?

– Itt akar kiszállni? – bámult rám rezzenéstelenül a virágfüzérrel ékes visszapillantó tükörben.

– Igen, legyen szíves.

– De nem ezt a címet adták meg.

– Tudom. De jó lesz itt – néztem vissza anyámra, aki elmaszatolódott szemfestékkel, szinte összezsugorodva kotorászott a táskájában a pénztárcája után.

– Jól van? – nézett rá kételkedve a sofőr.

– Igen, hogyne, remekül. Csak ki kell itt szállnunk, köszönjük.

Anyám reszkető kézzel előhalászott néhány gyűrött, ázottnak tűnő egydollárost, és benyomta a rácson. Amíg a szikh odacsúsztatta a kezét, és átvette (lemondóan, oda se nézve), én kimásztam a kocsiból, és nyitva tartottam az ajtót.

Anyám kicsit megtántorodott, amint kilépett a járdára, és gyorsan elkaptam a karját.

– Jól vagy? – kérdeztem félénken, ahogy a taxi elszáguldott.

Az Ötödik sugárút felső részén voltunk, a parkra néző palotáknál.

Mély lélegzetet vett, aztán megtörölte a homlokát, és megszorította a karomat.

– Phü! – legyezte arcát a tenyerével. A homloka fénylett, tekintete még mindig bizonytalan volt. Kicsit ziláltnak tűnt, mint egy útjáról letérített tengeri madár. – Elnézést, még mindig alig állok a lábamon. Hála istennek, hogy kiszálltunk. Mindjárt rendbe jövök, csak egy kis levegő kellett.

A széljárta utcasarkon kavargott a sokaság: egyenruhás diáklányok nevetgéltek és futkároztak körülöttünk meg kerülgettek bennünket, dadák tolták az elegáns babakocsikba kettesével-hármasával beleültetett csecsemőket. Ügyvéd külsejű, űzött apa száguldott el mellettünk, csuklójánál fogva húzta maga után a kisfiát.

– Nem, Braden – mondta a gyereknek, aki futva igyekezett lépést tartani vele –, helytelenül gondolkozol, az fontosabb, hogy olyan munkád legyen, amit szeretsz…

Félrehúzódtunk a habzó szappanos víz elől, melyet egy házmester zúdított vödréből a háza előtti járdára.

– Mondd – szorította halántékára ujjait anyám –, csak én érzem úgy, vagy az a taxi valóban hihetetlenül…

– Undorító volt? Naptej és babakaki?

– Tulajdonképpen – hajtotta arca előtt a levegőt – minden rendben lett volna, ha nincs az a sok megállás és indulás. Nem volt semmi bajom, aztán hirtelen rám tört.

– Miért nem szólsz egyszerűen, hogy előre szeretnél ülni?

– Mintha apádat hallanám.

Zavartan elfordítottam a tekintetemet… hisz az én fülemet is megütötte az a dühítő, felsőbbséges hanghordozás.

– Menjünk el a Madisonra, és keressünk egy helyet, ahol leülhetsz.

Már kis híján éhen haltam, és ott volt egy vendéglő, amelyet kedveltem.

De anyám (szinte elborzadva, láthatóan hányingerrel küszködve) megrázta a fejét.

– Levegő kell – törölgette szeme alól az elmaszatolódott festéket. – Az nagyon jólesik.

– Hát persze – vágtam rá talán a kelleténél gyorsabban, mert a kedvében akartam járni. – Ahogy gondolod.

Bármennyire igyekeztem készségesnek mutatkozni, anyám (görcsök közt és bágyadtan is) észrevett valamit a hangomban; fürkészőn nézett rám, ki akarta találni, mit gondolok. (Ezt a rossz szokást is annak köszönhettük, hogy évekig apámmal éltünk: mindig ki akartuk találni egymás gondolatait.)

– Mi az? – kérdezte. – Tudsz egy helyet, ahová beülnél?

– Á, tulajdonképpen nem – léptem hátra és néztem körül zavaromban.

Bármennyire korgott a gyomrom, úgy éreztem, nem vagyok abban a helyzetben, hogy követelőzzem.

– Mindjárt összeszedem magam. Csak egy percet adj.

– Esetleg… – pislogtam izgatottan, vajon mit szeretne, mi volna kedvére? – …leülhetnénk a parkban, mit szólsz hozzá?

Megkönnyebbülésemre rábólintott.

– Jó – mondta azon a hangján, amit magamban mindig a Mary Poppins-hangjának neveztem –, de csak amíg újra levegőhöz jutok.

Elindultunk a 79. utcán, a barokk díszcserepekben pompázó nyesett fák és kovácsoltvassal ékes, tömör kapuk mellett. A fény ipari szürkére fakult, a szél súlyos lett, mint a teáskanna gőze. A túloldalon, a parknál festők nyitották ki állványaikat, göngyölték ki vásznaikat és szögelték föl a Szent Patrik-székesegyházat meg a Brooklyn hidat ábrázoló akvarelljeiket.

Szótlanul lépkedtünk. Nekem a saját bajaimon járt az eszem (Tom szüleit is behívták? Miért nem jutott eszembe, hogy megkérdezzem tőle?), meg azon, hogy mit rendelek majd reggelire, amint be tudom csalni anyámat a vendéglőbe (vadnyugati omlettet sült krumplival és szalonnával; ő majd azt kéri, amit mindig, pirított rozskenyeret buggyantott tojással meg egy csésze feketét), és nem nagyon érdekelt, merre megyünk, amikor arra lettem figyelmes, hogy mond valamit. Nem rám nézett, hanem a park fölött a távolba. Arckifejezéséről egy híres francia film jutott eszembe, amelynek nem tudom a címét: zaklatott emberek róják benne a széljárta utcákat, és nagyon sokat beszélnek, de mintha valójában nem is egymáshoz szólnának.

– Mit mondtál? – kérdeztem néhány zavart szívdobbanással később, és felgyorsítottam lépteimet, hogy utolérjem. – Időt adok?

Meglepettnek látszott, mintha megfeledkezett volna rólam. A szélben lobogó fehér kabátjában még jobban hasonlított egy hosszú lábú íbiszre, mintha mindjárt kiterjesztené a szárnyát, és elrepülne a park fölött.

– Mire adsz időt?

– Ó – nézett rám üres tekintettel, aztán megrázta a fejét, és fölkacagott azzal az éles, gyerekes nevetésével. – Nem, én azt mondtam, időhurok.

Bár furcsán hangzott, tudtam, mire gondol, legalábbis úgy véltem: arra a borzongató kiszakítottságra, a hiányzó másodpercekre ott a járdán, olyan ez, mint az elveszett idő csuklása vagy néhány kivágott filmkocka.

– Á, semmi, kutyuskám, csak ez a környék – borzolta össze a hajamat, amit én félszeg, zavart mosollyal nyugtáztam, mert kiskoromban nevezett kutyuskámnak, és már nem nagyon örültem neki, mint ahogy annak sem, ha összekócolta a hajamat, de bármilyen kínosnak találtam a dolgot, az jólesett, hogy vidámabbnak látom. – Ha itt vagyok, mindig úgy érzem magam, mintha megint tizennyolc éves lennék, és most szálltam volna le a buszról.

– Itt? – néztem rá kételkedve, és hagytam, hogy kézen fogjon, amit normális körülmények közt nem engedtem volna. – Ez furcsa.

Mindent tudtam anyám első manhattani napjairól, melyeket az Ötödik sugárúttól jó messzire, egy B sugárúti műteremben töltött egy kocsma felett, ahol a kapuban csavargók aludtak, a verekedés az utcára is kicsapott, és a felső emeleti lépcsőház elrekesztett részében egy Mo nevű, bolond öregasszony tíz-tizenkét macskát tartott engedély nélkül.

– Jó – vonta meg a vállát –, de idefönt most is minden ugyanolyan, mint amikor először láttam. Időalagút. A Lower East Side-on… hát, tudod, hogy megy ott: mindig van valami új, de én úgy érzem magam, mint Rip van Winkle, egyre távolabb jutok tőle. Néha arra ébredtem, hogy éjszaka mintha átrendezték volna a tengerparti házakat. A régi vendéglők bezártak, a vegytisztító helyén divatos, új bár nyílt…

Tiszteletteljesen hallgattam. Az utóbbi időben nagyon foglalkoztatta az idő múlása, talán mert közeledett a születésnapja. Öreg vagyok már ehhez, mondta pár napja, amikor együtt forgattuk fel a lakást, benéztünk a kanapé párnái alá, átkutattunk minden kabátzsebet, hogy kifizethessük a kifutófiút a csemegeboltból.

– Idefent minden állandóbb – dugta kabátzsebébe a kezét. Könnyed hangon mondta, de láttam, hogy fátyolos a tekintete, nyilván rosszul aludt, hála nekem. – Már nem sok olyan hely van, mint az Upper Park, ahol még látni lehet, milyen volt a város az 1890-es években. A Gramercy Park is ilyen, meg itt-ott a Greenwich Village. Amikor először láttam New Yorkot, úgy éreztem, ez a környék Edith Wharton meg a Franny és Zooey meg az Álom luxuskivitelben egybegyúrva.

– A Franny és Zooey, az a West Side.

– Igen, de buta fejjel ezt akkor még nem tudtam. Csak azt mondhatom, egészen más volt, mint a Lower East Side, ahol a hajléktalanok tüzet gyújtottak a kukákban. Itt varázslatos volt a hétvége… járni a múzeumokat… egyedül bóklászni a Central Parkban…

– Bóklászni?

Gyakran találtam egzotikusnak a szóhasználatát, és ez a bóklászni most olyan volt, mint egy lovaskifejezés a gyerekkorából: talán valami lassú vágta, valami lovas járásmód a kenter és a galopp között.

– Jaj, hát tudod, csak úgy téblábolni, ahogy szoktam. Pénz nélkül, lyukas zokniban, üres gyomorral, hisz zabkásán éltem. Akár hiszed, akár nem, annak idején néha gyalog jöttem idáig hétvégén. A metrópénzt a hazaútra tartogattam. Akkor még tantusz volt, nem kártya. És ha elvárják, hogy fizess, ha be akarsz menni egy múzeumba? A „javasolt adományt”? Hát, gondolom, akkoriban sokkal szemtelenebb voltam, vagy talán csak megsajnáltak, mert… Jaj, ne – változott meg a hangja, és megtorpant, én először észre sem vettem, csak mentem tovább.

– Mi az? – fordultam hátra. – Mi történt?

– Éreztem valamit – nyújtotta előre a tenyerét, és fölpillantott az égre. – Te nem?

Alighogy kimondta, mintha eltűnt volna a fény. Az ég hirtelen beborult, percről percre sötétebb lett. A szélben susogtak a lombok, a friss falevelek zsengén, sárgán rajzolódtak ki a fekete felhők háttere előtt.

– Jézusom, ehhez mit szólsz? – kérdezte anyám. – Mindjárt zuhog – hajolt ki az úttest fölé, és észak felé nézett, taxi sehol.

– Gyere – fogtam meg a kezét megint –, a túloldalon több szerencsénk lesz.

Türelmetlenül vártuk, hogy szabadot mutasson a lámpa. Örvénylő papírfoszlányok táncoltak végig az utcán.

– Nézd, ott egy taxi – pillantottam fölfelé az Ötödik sugárúton, de alighogy kimondtam, egy üzletember futott a járda szélére feltartott kézzel, és a kocsi szabadjelzése kialudt.

A túlsó oldalon festők rohantak, hogy letakarják festményeiket. A kávéárus lehúzta a redőnyt. Átsiettünk az úttesten, és amint a másik oldalra értünk, kövér esőcsepp fröccsent szét az arcomon. Az aszfalton kövér, barna körök jelentek meg, nagyok, akár a tízcentesek, távol egymástól.

– Jaj, a fenébe! – kiáltott fel anyám.

Táskájában kotorászott az esernyője után, amely egy embernek is kicsi lett volna, hát még kettőnek.

És akkor lezúdult az oldalról rohamozó zápor, megtépázta a fák tetejét, verte a túloldali ponyvatetőket. Anyám a szeszélyes kis ernyőjével küszködött, ki akarta nyitni, de hiába. Az emberek az utcán meg a parkban fejük fölé tartották az újságjukat vagy az aktatáskájukat, úgy rohantak föl a lépcsőn a múzeum oszlopcsarnokához, mert az egész utcában egyedül oda menekülhettek az eső elől. Mi meg valami ünnepi boldogsággal siettünk föl a lépcsőn a vékony kis rózsaszín csíkos ernyő alatt, gyorsan, gyorsan, gyorsan, mintha így megmenekülnénk valami szörnyűségtől, s nem egyenesen belerohannánk.

iv

Három fontos dolog történt anyámmal azután, hogy a kansasi busszal megérkezett New Yorkba, s ott állt barátok és gyakorlatilag egy vas nélkül. Az első akkor, amikor a Greenwich Village-i kávézóban, ahol felszolgált, egy Davy Jo Pickering nevű ügynök fölfigyelt a Martens bakancsos, turkálóból öltözött, vézna kamasz lányra, akinek a copfja olyan hosszú volt, hogy rá tudott ülni. Amikor letette elé a kávéját, a férfi hétszáz, aztán ezer dollárt ajánlott neki, ha beáll egy lány helyett, aki nem jött el a katalógusfényképezésre. Oda a túloldalra, mutatott a felvevőkocsira, melynek felszerelését már felállították a Sheridan Square-i parkban, és leszámolta a bankjegyeket a pultra.

– Adjon tíz percet – kérte a lány, kihozta a megrendelt reggeliket, aztán szögre akasztotta a kötényét, és kisétált.

„Csak katalógusmodell voltam”, magyarázta boldog-boldogtalannak, s úgy értette, hogy divatlapokban vagy divatbemutatókon soha nem szerepelt, csak az áruházláncok katalógusaiban mutatta be a Missouri és Montana ifjú hölgyeinek szánt olcsó, mindennapi viseletet. Néha jó mulatság volt, jelentette ki, de általában nem: januárban náthásan vacogni egy szál fürdőruhában, nyári hőségben tweedkosztümben meg gyapjúkabátban ácsorogni, órákig izzadni a hamis őszi levelek közt, amíg a műterem ventilátorából dől a forróság, és két felvétel közt berohan a sminkes fickó, hogy bepúderozza az ő verejtékező arcát.

De az évek alatt, amikor csak ácsorgott, és játszotta az egyetemistát, melléhez könyveket szorítva kollégiumi díszletek közt pózolt másod- meg harmadmagával, sikerült annyi pénzt félretennie, hogy valóban egyetemre menjen: a New York University művészettörténeti szakára. Valóban jelentős festménnyel személyesen nem találkozott, amíg tizennyolc éves korában New Yorkba nem költözött, és akkor égett a vágytól, hogy behozza a lemaradást: „színtiszta boldogság volt, maga a mennyország”, mesélte, művészettörténeti könyvekbe temetkezni és addig tanulmányozni ugyanazokat a régi diákat (Manet, Vuillard), amíg el nem homályosul a látása. („Őrültség – mondogatta –, de engem tökéletesen boldoggá tenne, ha életem hátralévő részében csak ülhetnék, és nézhetném ugyanazt a fél tucat képet. El sem tudok képzelni ennél jobb módot a megtébolyodásra.”)

Az egyetem volt a második fontos dolog, ami New Yorkban történt vele; neki talán a legfontosabb. És ha nincs a harmadik (az első kettőnél kevésbé szerencsés, nevezetesen hogy találkozott apámmal, és feleségül ment hozzá), valószínűleg befejezi a mesterképzést, és továbbtanul, hogy megszerezze a doktorátust. Ahányszor csak akadt néhány szabad órája, már indult is a Frickbe vagy a MoMA-ba vagy a Metbe, ezért most, amikor ott álltunk a múzeum csöpögő oszlopcsarnokában, és kibámultunk a párás Ötödik sugárútra meg az utcán fehéren pattogó esőcseppekre, egyáltalán nem csodálkoztam, hogy becsukja az esernyőjét, és azt mondja:

– Esetleg bemehetnénk, és körülnézhetnénk egy kicsit, amíg eláll az eső.

– Aha… – Én csak reggelire vágytam. – Hát persze.

– Talán jobb is – nézett az órájára. – Most úgyse kapnánk taxit.

Igaza volt. Csakhogy én majdnem éhen haltam. Mikor eszünk már?, gondoltam rosszkedvűen, miközben mentem föl mögötte a lépcsőn. Meglehet, az értekezlet után olyan dühös lesz, hogy nem visz el ebédelni, mehetek haza egy tál gabonapehelyre vagy effélére.

De a múzeum mindig ünnepi érzés volt, és odabent, ahol körülfogott bennünket a turisták vidám kiabálása, már furcsán elszakadtam mindentől, amit a nap még tartogathat nekem. A csarnokban nagy volt a zaj, és mindent betöltött a nedves felöltők szaga. Ázsiai nyugdíjasok átázott csapata tódult a határozott, légikisasszonyos idegenvezető nyomában; a ruhatárnál sáros cserkészlányok bújtak össze sutyorogva, az információs pultnál katonaiskolások sorakoztak szürke egyenruhában, levetett sapkával, hátuk mögött összekulcsolt kézzel.

Engem, a városi gyereket, aki minduntalan szűk lakások falaiba ütközött, a múzeum főleg irdatlan méreteivel nyűgözött le: palota volt termek véget nem érő sorával, mely egyre néptelenebb lett, minél tovább ment benne az ember. Az Európai díszítőművészet című kiállítás némelyik elhagyatott hálószobája meg zsinórral elzárt szalonja mintha bűvölet alatt állt volna, mintha évszázadok óta senki sem tette volna oda be a lábát. Mióta önállóan metrózhattam, imádtam egyedül odamenni, és csak kószálni a termekben, amíg el nem tévedek, egyre mélyebbre hatolni a kiállítótermek labirintusában, míg néha a porcelán- és fegyvergyűjtemény olyan elfeledett csarnokaiban találtam magam, ahol addig még sose jártam (és ahová esetleg soha többé nem találtam el).

Amíg anyám mögött ácsorogtam a bebocsátásra várók sorában, hátrahajtott fejjel, rezzenéstelenül meredtem a mennyezet barlangszerű kupolájára két emelettel följebb: ha elég mereven bámultam, néha sikerült elérnem, hogy úgy érezzem, mintha körbe-körbe repülnék odafönt, akár egy tollpihe, bár ez a kisgyerekkori trükk egyre nehezebben ment, ahogy idősebb lettem.

Közben anyám (piros orral, kifulladva a futástól) a pénztárcája után kotorászott.

– Talán bemegyek az ajándékboltba, amikor végzünk – jegyezte meg. – Tudom, Mathilde semmire sem vágyik kevésbé, mint egy képzőművészeti albumra, de arra nem lehet egy rossz szava se, ha nem akar ostobának látszani.

– A fenébe – néztem rá –, Mathilde-nak lesz az ajándék?

Mathilde, a művészeti igazgató a reklámcégnél, ahol anyám dolgozott, egy dúsgazdag francia textilkereskedő lánya volt, fiatalabb anyámnál, és közismerten akadékoskodó: óriási patáliát tudott csapni, ha a szállítási szolgáltatás vagy a vendéglátás nem volt elsőrangú.

– Neki. – Szó nélkül megkínált egy rágógumival, s amikor elfogadtam, visszadobta a csomagot a táskájába. – Tudod, Mathilde szerint az ajándék legyen gondosan megválasztva, és ne kerüljön egy vagyonba, ő az olyasmit szereti, mint például egy csodás, filléres papírnehezék a bolhapiacról. Ami, gondolom, nagyszerű lenne, ha bármelyikünk ráérne elmenni, és bejárni a bolhapiacot. Tavaly is, amikor Prun volt a sor, mi történt? Pánikba esett, és ebédidőben berohant a Saksba, ahol végül a saját pénzéből még hozzátett ötven dollárt ahhoz, amit tőlük kapott, és vett egy napszemüveget, Tom Fordot, azt hiszem, de Mathilde így is megjegyzést tett az amerikaiakra meg a fogyasztói kultúrára. Holott Pru még csak nem is amerikai, hanem ausztrál.

– Sergióval megbeszélted? – kérdeztem.

Sergio (aki ritkán jelent meg az irodában, de annál gyakrabban a lapok társasági rovatában olyan emberek oldalán, mint, mondjuk, Donatella Versace) anyám cégének multimilliomos tulajdonosa volt. A „Sergióval megbeszélted?” kérdés olyan volt, mintha azt szerettem volna tudni: „Jézus mit tenne?”

– Sergio elképzelése a képzőművészeti albumról nem terjed túl Helmut Newtonon vagy esetleg azon az erotikus albumon, amelyet Madonna készített régebben.

Már majdnem megkérdeztem, ki az a Helmut Newton, de aztán jobb ötletem támadt.

– Vehetnél neki egy metróbérletet!

– Azt kellene, én mondom – vetette az égre a tekintetét anyám.

Nemrégen óriási felfordulást okozott odabent, hogy Mathilde kocsija elakadt a forgalomban, és ő Williamsburgben rekedt egy ékszerészműhelyben.

– Mondjuk névtelenül. Odatenni az íróasztalára egy régit, amelyen már nincs pénz. Csak hogy lássuk, mit tenne.

– Megmondom én, mit tenne – csúsztatta be anyám a pénztárablakon a tagsági igazolványát. – Kirúgná az asszisztensét meg valószínűleg a fél termelési osztályt.

Anyám reklámcége női kiegészítőkre szakosodott. Ő maga Mathilde izgatott és kissé rosszindulatú felügyelete mellett egész nap a fotózást irányította. A felvételeken kristály fülbevalók csillogtak ünnepeket idéző műhavon, és üres limuzinok hátsó ülésén gazdátlanul árválkodó krokodilbőr táskák ragyogtak égi fény gyűrűjében. Értette a dolgát. Szívesebben dolgozott a fényképezőgép mögött, mint előtte, és tudtam, élvezi, hogy munkáit viszontlátja a metróbeli reklámokon meg a Times Square plakátjain. De hiába az állásával járó csillogás (pezsgős reggelik, ajándéktáskák a Bergdorftól), a munkaidő hosszú volt, és láttam, elszomorítja, hogy lényegében üres az egész. Igazság szerint a legszívesebben visszament volna tanulni, bár persze mindketten sejtettük: most, hogy apám elment, erre nincs sok esély.

– Rendben – fordult el a pénztárablaktól, és kezembe nyomta a jegyemet –, te is nézd az órát, jó? Ez óriási anyag – mutatott a Portrék és csendéletek; holland festmények az aranykorból szövegű plakátra –, nem tudjuk most végignézni, de van néhány darab…

Hangja elhalt, ahogy mögéje húzódtam a főlépcsőn, mert nem tudtam eldönteni, bölcsen mellette maradjak-e, vagy inkább engedjek a késztetésnek, hogy néhány lépéssel lemaradjak, és úgy tegyek, mintha nem hozzá tartoznék.

– Utálok így átrohanni rajta – szólt, amikor a lépcső tetején utolértem –, de hát ezt a kiállítást úgyis kétszer-háromszor meg kell nézni. Például ott az Anatómiaóra, azt nem lehet kihagyni, de ami engem igazán érdekel, az egy kis méretű, ritka mű, Vermeer mesterének munkája. A legnagyobb régi mesteré, akiről sose hallottál. A Frans Hals-festmények is fantasztikusak. Halsot ismered, nem? A jókedvű ivót? Meg az aggok menhelyének elöljáróit?

– Igen – válaszoltam óvatosan.

A felsorolt képek közül egyedül az Anatómiaórát ismertem. Egyik részlete szerepelt a kiállítás plakátján: hamuszürke test, sokféle fekete árnyalat, véreres szemű, vörös orrú, alkoholista külsejű sebészek.

– A művészettörténet kezdőknek tanfolyam anyaga – mondta anyám. – Itt forduljunk balra.

Odafent majdnem megfagyott az esőtől még vizes fejem.

– Nem arra – kapta el anyám a kabátom ujját.

Nehéz volt odatalálni a kiállításra, és ahogy a zsúfolt termeket jártuk (egyik népes csoportból ki, a másikba be, jobbra meg balra fordulva, aztán vissza az áttekinthetetlen jelzések meg termek labirintusában), szeszélyesen és váratlanul az Anatómiaóra hatalmas, sötét reprodukciói bukkantak fel baljós útjelzőkként, az a megnyúzott karú tetem és alatta vörös nyilak: műtő erre.

Nem hozott különösebben lázba a lehetőség, hogy megbámulhatok egy csomó képet, amelyen fekete ruhás hollandok álldogálnak, és amikor behatoltunk a visszhangos csarnokokból a szőnyeges termek csöndjébe vezető üvegajtón, először azt hittem, rossz helyen járunk. A falak meleg, tompa, fátyolos pompában ragyogtak a régiségek bársonyos lágyságával, de aztán élesedett a kép, kirajzolódtak a tiszta vonalak, a színek, az áttetsző északi fény a hol apró, hol lenyűgöző méretű portrékon, enteriőrökön, csendéleteken: hölgyek a férjükkel, hölgyek ölebekkel, hímzett ruhás, társtalan szépségek és drágakövekkel, szőrmékkel ékes, magányos kereskedők. Letarolt asztalok lakoma után, hámozott almákkal és dióhéjakkal; leomló faliszőnyeg és ezüstnemű; trompe-l’œil képek mászó rovarokkal és cirmos virágokkal. És minél mélyebbre hatoltunk be, annál különösebbek, annál szebbek lettek a képek. Hámozott citromok, melyeknek héja kicsit keményebb, ahol belevág a kés, majd egy penészfolt zöldes árnyéka. A félig üres borospohár peremére eső fény.

– Nekem ez is tetszik – súgta anyám, amikor mellém lépett egy kicsi és különösen megragadó csendélet elé: sötét háttér előtt fehér pillangó lebeg piros gyümölcs fölött. A sötét, csokoládébarna háttér dús, meleg árnyalata tömött raktárakról és történelemről, a múló időről beszélt. – Ők aztán értettek ehhez, az utolsó pillanathoz, a holland festők – ecsetelte –, amikor az érettség rothadásba fordul. A gyümölcs hibátlan, de már nem soká, mindjárt vége. És különösen itt, látod… – nyúlt át a vállam fölött, hogy mutassa – …ezt a részt… a pillangót. – Az alsó szárny olyan hamvas és törékeny volt, hogy úgy tűnt, ha hozzáérne, elmaszatolódna a szín. – Milyen káprázatosan oldja meg. A nyugalomban ott vibrál a mozdulat.

– Mennyi ideig tartott, amíg ezt megfestette?

Anyám, aki eddig túl közel állt a képhez, most hátralépett, hogy megtekintse, és közben észre sem vette a rágózó biztonsági őrt, aki felfigyelt rá, és most meredten bámulta a hátát.

– Hát, a hollandok találták fel a mikroszkópot – felelte. – Ékszerészek voltak, értettek a lencsecsiszoláshoz. Minél finomabb kidolgozásra törekedtek, hisz jelentősége van a legkisebb részletnek is. A legyek vagy rovarok egy csendéleten, egy fonnyadt szirom, egy fekete folt az almán, mindegyik a festő titkos üzenetét hordozza. Azt mondja, romlandó minden, ami él, időleges. Az életben ott a halál. Ezért hívják a csendéletet nature morte-nak. A sok viruló szépségtől először talán észre sem veszed azt az apró, rothadó foltot. De ha jobban megnézed… ott van.

Lehajoltam, hogy elolvassam a falon az apró betűs feliratot, amely szerint a festő (Adriaen Coorte, születés és halál éve bizonytalan) egész életében ismeretlen maradt, műveit csak az 1950-es években fedezték fel.

– Anya – kérdeztem –, láttad ezt?

De ő már továbbment. A hűvös, csendes, alacsony mennyezetű helyiségekben nem volt lárma, mint a visszhangos csarnokban. Bár a kiállítást elég sokan látogatták, itt a kanyargó holtágak békéje honolt, valami vákuumzáras nyugalom: hosszú sóhajok, elnyújtott kilégzések, mint egy vizsgázó diákokkal teli tanteremben. Követtem anyámat, aki szokott tárlatnéző tempójánál sokkal gyorsabban cikázott egyik portrétól a másikig, virágoktól kártyaasztalokig meg gyümölcsökig, számos festményre (a negyedik ezüstkupára vagy döglött fácánra) ügyet se vetett, másokhoz nyílegyenesen odakanyarodott („Ez itt Hals. Néha szörnyen elcsépelt azzal a sok iszákossal meg fehércseléddel, de ha jó, akkor nagyon ott van. Semmi aprólékoskodás meg kicsinyes pontosság, „máz a mázon” eljárással festett, lendületes ecsetvonásokkal, villámgyorsan. Az arcokat, a kezeket finoman kidolgozta, tudta, mi vonzza a szemet, de nézd a ruhát, milyen elnagyolt, szinte vázlatos. Figyeld meg, milyen felszabadult, modern az ecsetkezelés!”) Elidőztünk kicsit a koponyát tartó fiút ábrázoló festményénél („Ne légy dühös, Theo, de mit gondolsz, kihez hasonlít? Valakihez, akire ráférne egy hajvágás”, cibálta meg hátul a hajamat) meg két nagy méretű, lakmározó polgárőröket ábrázoló Hals-portrénál, ezekről azt mondta, nagyon-nagyon híresek, és óriási hatással voltak Rembrandtra. („Van Gogh imádta Halsot is. Valahol azt írja róla, Frans Halsnak huszonkilenc fekete árnyalata van! Vagy huszonhét?”) Szédelegve követtem, kábultan az odaveszett idő érzésétől, örültem, hogy megfeledkezik mindenről, és láthatóan eszébe sem jutnak a száguldó percek. Úgy tűnt, fél óránkból már nem sok maradt, én mégis húztam volna az időt, el akartam terelni a figyelmét, mert gyermeteg módon azt reméltem, hátha úgy elszalad az idő, hogy lemaradunk a találkozóról.

– És most Rembrandt – szólt anyám. – Mindig mindenki azt mondja, hogy ez a festmény az értelemről és a felvilágosodásról szól, a tudományos érdeklődés hajnaláról meg ilyenekről, de én hátborzongatónak találom, hogy ezek itt ilyen illedelmesek és szertartásosak, hogy úgy gyűlnek a boncasztal köré, mint egy koktélpartin a büféasztalhoz. Bár látod azt a két tanácstalan fickót ott hátul? – mutatott rájuk. – Ők nem a tetemet nézik… hanem minket. Téged meg engem. Meghökkenve. „Hát ti mit kerestek itt?” Nagyon naturalisztikus. De a holttest ábrázolása – rajzolta körül a tetemet ujjával a levegőben – egyáltalán nem naturalisztikus, ha jobban megnézed. Hátborzongató fényt áraszt, látod? Mintha egy földönkívülit boncolnának. Észrevetted, hogy megvilágítja a rá lepillantó férfiak arcát? Mintha saját fényforrása lenne? A festő azért ábrázolja így, szinte radioaktívnak, mert oda akarja vonzani a tekintetünket… hogy olyan legyen, mintha mindjárt nekünk ugrana. És itt – mutatott a megnyúzott kézre –, figyeled, hogyan hívja fel erre a részre a figyelmet azzal, hogy olyan hatalmasra festi, egyáltalán nincs arányban a test többi részével? Még meg is fordította, így a hüvelykujj rossz oldalra került, látod? Hát, ez nem puszta tévedés. A kézen nincs bőr… ezt azonnal észrevesszük, itt valami nagy hiba van… de attól, hogy a hüvelykujj a másik oldalra került, a hiba még nagyobb lett, ezt tudat alatt érzékeljük még akkor is, ha nem tudjuk pontosan megmondani az okát, itt valami nincs rendben, valami baj van. Nagyon ügyes trükk.

Egy népes ázsiai turistacsoport mögött álltunk, a fejüktől nem sokat láttam a képből, de ez most nem nagyon érdekelt, mert már észrevettem azt a lányt.

Ő is engem. Ahogy a termeket jártuk, már egy ideje szemeztünk egymással. Nem is tudtam pontosan, mi olyan érdekes benne, hisz fiatalabb volt nálam, és kicsit fura külsejű; nem is hasonlított azokhoz a lányokhoz, akikbe rendszerint beleestem, a hűvös, komoly szépségekhez, akik megvetően néztek körül a folyosón, és nagydarab fickókkal jártak. Ennek a lánynak fénylő, vörös haja volt, gyors mozgása, hegyes, csintalan, különös arca és szokatlan színű, aranyló mézbarna szeme. És bár csupa könyök soványságával nem is találtam különösebben szépnek, volt benne valami, amitől összeszorult a gyomrom. Viharvert fuvolatokot lóbált… belvárosi gyerek volna? Úton a zeneórára? Talán mégsem, gondoltam mögötte körözve, ahogy követtem anyámat az újabb terembe – az öltözete egyszerűbb, kényelmesebb, alighanem turista. De magabiztosabban mozgott, mint a legtöbb ismerős lány, és miközben elment mellettem, olyan csúfondárosan, fölényesen nézett rám, hogy egészen megbolondított.

Követtem anyámat, ám csak fél füllel figyeltem rá, amikor hirtelen megállt egy kép előtt, olyan váratlanul, hogy kis híján nekimentem.

– Jaj, bocsánat!… – mentegetőzött, de rám se nézett, csak hátralépett, hogy elférjek mellette. Olyan volt az arca, mintha megvilágították volna. – Ez az, erről beszéltem – mondta. – Hát nem bámulatos?

Feléje fordítottam a fejem, mintha figyelmesen hallgatnám, de szemem a lányt kereste. Egy fura, öreg, ősz figurával volt, aki hegyes arcformájából ítélve a rokona lehetett, talán a nagyapja: pepita kabát, hosszú, keskeny, tükörfényes, fűzős cipő. Közel ülő szem, horgas, csőrszerű orr. Kicsit sántított, valójában egész teste oldalra dőlt, egyik válla följebb volt a másiknál, és ha a háta kicsit görbébb lett volna, púposnak mondanánk. Mégis volt benne valami elegancia. És nyilvánvalóan imádta a kislányt, olyan derűsen, barátságosan bicegett mellette feléje fordulva és vigyázva, hova lép.

– Ez volt nagyjából az első igazán kedves képem – magyarázta anyám. – El sem hiszed, egy könyvtári könyvben találtam, amelyet gyerekkoromban kölcsönöztem ki. Csak ültem a földön az ágyam mellett, és hosszú órákon át bámultam megbűvölve… azt az apró jószágot! És én mondom, hihetetlen, mi mindent megtanulhatsz a festészetről, ha elég hosszú időt töltesz egy reprodukcióval, még akkor is, ha az nem valami remek. Kezdetben a madarat szerettem, ahogy egy háziállatot vagy ilyesmit szeretsz, de a végén már azt szerettem, ahogyan megfestették. Igazság szerint – nevette el magát – abban a könyvben ott volt az Anatómiaóra is, de attól halálra rémültem.

Mellénk ért a kislány meg az öregember. Zavartan előrehajoltam, és a képet bámultam. Kis méretű festmény volt, a kiállítás legapróbb darabja és a legegyszerűbb: sima, világos háttér előtt egy sárga pinty, gallyszerű lábánál az ülőrúdhoz bilincselve.

– Rembrandt tanítványa és Vermeer tanára volt – folytatta anyám. – És ez az apró festmény valójában a hiányzó láncszem kettőjük között… ez a tiszta, áttetsző nappali fény, innen látni, honnan vette Vermeer a fényeit. Persze erről, a kép történelmi jelentőségéről akkor, gyerekkoromban semmit sem tudtam, nem is érdekelt. De benne van az is.

Hátraléptem, hogy jobban lássam a festményt. A nyílt, egyszerű kis jószágban nem volt semmi érzelgősség; tökéletes, kikezdhetetlen magába zárkózásával, tisztaságával, éberen figyelő tekintetével anyám kisgyerekkori fényképeit juttatta eszembe: ő is olyan volt, mint egy rezzenéstelen tekintetű, fekete sapkás pinty.

– A holland történelem híres tragédiája – szólalt meg anyám. – Hatalmas városrész lett semmivé.

– Tessék?

– A delfti katasztrófa során. Amelyben Fabritius meghalt. Nem hallottad az előbb, hogy a tanárnő erről beszél a gyerekeknek?

De, hallottam. Korábban láttunk három kísérteties tájképet egy Egbert van der Poel nevű festőtől, ugyanazt az üszkösödő tájat három nézetből: kiégett, romos házak, tépett vitorlájú szélmalom, köröző varjak a füstfelhős égen. Az 1600-as években felrobbant Delftben egy lőporgyár, és a festő olyan megszállottja lett városa pusztulásának, hogy újra meg újra lefestette, magyarázta egy hivatalnok külsejű hölgy harsányan egy csapat középiskolásnak.

– Nos, Egbert, aki Fabritius szomszédja volt, a robbanás után eszét vesztette, legalábbis nekem ez a benyomásom, Fabritius azonban meghalt, és a műterme elpusztult. Minden festményével együtt, csak ez volt kivétel. – Mintha azt várta volna, hogy mondok valamit, de amikor csöndben maradtam, folytatta. – A festészet egyik legcsodásabb korszakának egyik legcsodásabb festője volt. A saját korában nagyon híres. De sajnos mindössze öt vagy hat képe maradt fenn. A többi odaveszett… minden munkája.

A lány meg a nagyapja csöndben mellénk húzódott, és hallgatták anyámat, ami engem kissé feszélyezett. Elfordítottam a tekintetemet, de aztán visszanéztem, nem tudtam megállni. Közel voltak hozzánk, olyan közel, hogy ha kinyújtom a kezem, megérinthettem volna őket. A lány az öreg kabátujját rángatta, és karjába kapaszkodva a fülébe súgott valamit.

– Mindenesetre ha engem kérdezel – tette hozzá anyám –, ez a kiállítás legkáprázatosabb képe. Fabritius kinyilatkoztat vele valamit, amit egymaga fedezett föl, amit előtte egyetlen festő sem tudott… még Rembrandt sem.

Hallottam, hogy a lány nagyon halkan, alig hallhatóan azt suttogja:

– Az egész életét így kellett leélnie?

Nekem is ez járt a fejemben; az a megbéklyózott láb, az a lánc iszonyú volt. A nagyapja súgott valamit válaszul, de anyám (aki a jelek szerint észre sem vette őket, bár közvetlenül mellettünk álltak) most hátralépett, és azt mondta:

– Micsoda titokzatos kép, és milyen egyszerű. Csupa gyöngédség… azt akarja, hogy lépj hozzá közel, érted? Eddig az a sok halott fácán, és most ez az eleven kis lény.

Lopva megint a lány felé sandítottam. Fél lábon állt, csípőjét kitolta. Aztán váratlanul megfordult, és a szemembe nézett. Nekem majd kiugrott a szívem zavaromban, és gyorsan elfordítottam a tekintetemet.

Vajon hogy hívják? Miért nincs iskolában? Megpróbáltam kibetűzni a kézzel írott nevet a fuvolatokon, de hiába hajoltam olyan közel, amennyire csak feltűnés nélkül lehetett, nem tudtam elolvasni a filctollal inkább rajzolt, mint írott, lendületes, szálkás betűket, melyeket mintha festékszóróval vittek volna fel egy metrókocsi oldalára. A vezetéknév rövid volt, mindössze négy-öt betű; az első mintha R lett volna, vagy talán P?

– Az emberek meghalnak, ez természetes – jelentette ki anyám. – De az olyan szívszorító és felesleges, ahogyan a tárgyakat elveszítjük. Merő gondatlanságból. Tűzvészben, háborúban. A Parthenont lőszerraktárnak használták. Alighanem kész csoda, ha valamit sikerül megmentenünk a történelemtől.

A nagyapa már néhány képpel előttünk járt, de a lány lemaradt pár lépéssel, és minduntalan visszanézett anyámra meg rám. Gyönyörű bőre volt: tejfehér, karja mint a faragott márvány. Igaz, sportosnak tűnt, de teniszező nem lehetett, mert nem barnult le; talán balett-táncos volt vagy tornász, esetleg műugró, akinek edzései estébe nyúlnak a félhomályos fedett uszodák visszhangjai, tört fényei és sötét burkolólapjai közt. Homorító testtel, lefeszített lábujjakkal bukik alá a medence aljára: hangtalan robbanás, csillogó, fekete úszómez, habzó, kavargó buborékok az apró, megfeszülő test körül.

Vajon miért foglalkoztattak ilyen rögeszmésen az efféle emberek? Normális lett volna ez a minden részletre kiterjedő, eleven, lázas képzelődés vadidegenekről? Nem hiszem. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy rám ilyen érdeklődéssel nézzen valami alkalmi járókelő az utcán. De főleg ezért mentem be azokba a házakba Tommal: megigéztek az idegenek, tudni akartam, mit esznek és milyen tányérokból, milyen filmeket néznek, milyen zenét hallgatnak, be akartam nézni az ágyuk alá meg a titkos fiókjaikba és éjjeliszekrényeikbe és a kabátzsebükbe. Ha érdekesnek látszó emberekkel találkoztam az utcán, sokszor napokig nem mentek ki a fejemből, történeteket eszeltem ki róluk a metrón vagy a buszon. Még évek múlva is a fejemben járt az a két, fekete hajú gyerek a katolikus iskola egyenruhájában, fivér és nővér, akiket a Központi pályaudvaron láttam, s akik a szó szoros értelmében ki akarták húzni apjukat zakója ujjánál fogva egy lepusztult csehó ajtaján. És nem felejtettem el a törékeny, cigányos külsejű lányt, aki kerekesszékben ült a Carlyle Hotel előtt, és lázasan magyarázott valamit olaszul az ölében ülő pihés kutyának, közben a széke mögött álló szigorú, napszemüveges alak (apa?, testőr?) láthatóan valami üzleti tranzakciót bonyolított le a mobilján. Ezek az idegenek még évekig az eszemben jártak, töprengtem, kik lehetnek, hogyan élnek, és tudtam, ha most hazamegyek, ugyanígy töprengek majd erről a lányról meg a nagyapjáról is. Az öregembernek volt pénze, ez látszott az öltözetén. Miért csak ők ketten vannak itt? Honnan jöttek? Talán valami népes, régi, szerteágazó New York-i család tagjai, melyben zenészek meg akadémikusok vannak; ilyen nagy, művészetkedvelő West Side-i családokat gyakran látni a Columbia környékén meg a Lincoln Center matinéin. De lehet, hogy ez a barátságos, civilizált öreg fickó nem is a kislány nagyapja. Esetleg a zenetanára, és a lány fuvolista csodagyerek, akit az öreg valami kisvárosban fedezett fel, és most elhozta, hogy föllépjen a Carnegie Hallban…

– Theo! – szólt rám hirtelen anyám. – Hallottad, mit mondtam?

A hangja magamhoz térített. A kiállítás utolsó termében voltunk. Mögötte már a múzeum boltja: képeslapok, pénztárgép, halomban álló művészeti könyvek, és anyám sajnos nem feledkezett meg az időről.

– Meg kellene néznünk, esik-e még. Maradt egy kis időnk – pillantott az órájára, aztán a fejem mellett elnézve a kijáratot mutató jelzésre –, de azt hiszem, jobb, ha lemegyek, és keresek valamit Mathilde-nak.

Észrevettem, hogy a lány azt figyeli, mit mond anyám, szeme kíváncsian siklik végig lófarokba fogott fényes, fekete haján, derékban övvel összefogott fehér selyemballon kabátján, és izgalmasnak találtam, hogy egy pillanatig én is az ő szemével látom anyámat, vagyis idegennek. Vajon észrevette, hogy anyám orrnyergén van egy apró dudor, mert gyerekkorában eltörte az orrát, amikor leesett egy fáról? Vagy hogy a kék szemszivárványát övező fekete gyűrű némi vadságot kölcsönöz neki, hogy olyan, mint valami rezzenéstelen tekintetű vad, amely magányosan keresi a prédát a síkságon?

– Figyelj csak – nézett hátra –, ha nem bánod, én most visszaszaladok, és vetek még egy pillantást az Anatómiaórára, mielőtt elmegyünk. Nem jutottam a közelébe, és attól félek, már nem tudok visszajönni, mielőtt leveszik.

Azzal indult is, szaporán kopogott a cipősarka, aztán rám nézett, mintha azt kérdezné: te nem jössz?

Ez olyan váratlanul ért, hogy egy pillanatig meg sem tudtam szólalni.

– Akkor – szedtem össze magam – majd találkozunk az ajándékboltban.

– Rendben. Vegyél nekem néhány képeslapot, jó? Egy perc, és itt vagyok.

És már el is tűnt, mielőtt megszólalhattam volna. Dobogó szívvel néztem utána, ahogy sebesen távolodik a fehér selyemballon kabátjában, el sem akartam hinni, hogy ilyen szerencsém van. Most megszólíthatom a lányt, de mit mondjak neki, töprengtem lázasan, mit is mondhatnék? Zsebre vágtam a kezemet, mélyeket lélegeztem, hogy összeszedjem magam, és az izgalomtól reszkető gyomorral megfordultam, hogy szembenézzek vele.

Megdöbbenve láttam, hogy eltűnt. Vagyis hát nem tűnt el, megpillantottam vörös haját, ahogy vonakodva (legalábbis nekem úgy tűnt) közeledik a terem túlsó végéhez. Nagyapja karját az övébe fűzve, lelkesen suttogva vonta a szemközti falon függő néhány festményhez.

Meg tudtam volna ölni. Idegesen pillantottam az üres bejárat felé. Aztán kezemet még mélyebben zsebembe süllyesztve, égő arccal, látványosan végigmasíroztam a termen. Ketyegett az óra, anyám bármelyik pillanatban visszajöhetett. Tudtam, ahhoz nem lesz merszem, hogy a lány mellé furakodjam és megszólítsam, de legalább jobban megnézhetem magamnak. Nem sokkal azelőtt egy este sokáig fennmaradtunk, az Aranypolgárt néztük, és engem magával ragadott a gondolat, hogy valaki egész életében emlékezhet egy futólag megpillantott igéző idegenre. Egyszer talán olyan leszek, mint az a filmbeli öregember, távolba révedő tekintettel dőlök hátra a karosszékben, és azt mondom: „Látod, ennek már hatvan éve, és azt a vörös hajú lányt nem láttam soha többé, de tudod, mit mondok? Annyi hosszú év alatt egyetlen hónap sem telt el úgy, hogy eszembe ne jutott volna.”

Már a terem felén túl jártam, amikor különös dolog történt. Egy teremőr futott ki a múzeumi bolt nyitott ajtaján. Valamit vitt a karjában.

A lány is látta. Aranybarna szeme találkozott az enyémmel: riadt, fürkésző volt a tekintete.

Hirtelen egy másik őr száguldott ki a múzeumi boltból. Magasba emelt karral üvöltött.

Mindenki fölkapta a fejét. Ó, mondta mögöttem valaki furcsa, színtelen hangon. A következő pillanatban iszonyú, fülhasító robbanás rázta meg a termet.

Az öregember kifejezéstelen arccal megtántorodott. Az ő kinyújtott két karja, tíz széttárt, bütykös ujja az utolsó, amire emlékszem. Szinte ugyanebben a pillanatban fekete villanást láttam, száguldó törmelék örvénylett körülöttem, üvöltő, forró fergeteg zúdult rám és hajított át a termen. Aztán egy darabig nem tudtam semmiről.

v

Sejtelmem sincs, mennyi ideig voltam eszméletlen. Amikor magamhoz tértem, mintha egy homokozóban hasaltam volna valami sötét játszótéren… ismeretlen helyen, elhagyatott környéken. Körülöttem egy csapat izgága kemény fickó verődött össze, az oldalamat meg a tarkómat rugdosták. A nyakamat oldalra csavarták, és kiverték belőlem a szuszt, de nem ez volt a legrosszabb: tele volt a szám homokkal, homokot lélegeztem be.

Fölállni, seggfej, dünnyögték hallhatóan.

Nézzétek csak, nézzétek.

Nem tud ez szart se.

Átfordultam, karomat a fejem fölé emeltem, és akkor láttam (valami lebegő, szürreális ámulattal), hogy nincs ott senki.

Egy percig a megdöbbenéstől bénultan hevertem. A távolból vészcsengők hangja szűrődött hozzám. Bár különösnek találtam, az volt a benyomásom, hogy valami isten háta mögötti lakótelep fallal körülvett udvarán fekszem.

Valaki alaposan összevert: minden porcikám sajgott, a bordáim hasogattak, és a fejem úgy fájt, mintha ólomcsővel sóztak volna rá. Állkapcsomat mozgattam, és a zsebembe nyúltam, tudni akartam, van-e nálam útiköltségre való, amikor hirtelen rájöttem, fogalmam sincs, hol lehetek. Mereven feküdtem, és egyre világosabban láttam, hogy valami nagyon nincs rendjén. Baj volt a fényekkel meg a levegővel is: a maró, csípős vegyszergőz égette a torkomat. Foghúsomat homok lepte, és amikor lüktető fejjel átfordultam, hogy kiköpjem, pislogó szemem elé olyan képtelen látvány tárult a füstrétegeken át, hogy percekig csak meredtem rá.

Omladozó, fehér barlangban voltam. A mennyezet tépett cafatokban lógott, a föld teleszórva és eltorlaszolva valami halmokban álló, holdsziklaszerű, szürke anyaggal és belepve üvegtörmelékkel meg kaviccsal és mindenféle szemét, tégla meg salak és papírféle özönével, s az egészet finom hamuréteg vonta be, mint a zúzmara. A magasban két lámpa ragyogott át a porfelhőn, mint a sérült, kancsal autólámpák a ködben, az egyik fölfelé irányult, a másik oldalra fordulva ferde árnyékokat vetett.

Csengett a fülem és az egész testem, ami nagyon nyugtalanító érzés volt: csontjaim, agyam, szívem, mindenem zúgott, mint a megkondított harang. Halkan, nagyon messziről kitartóan és személytelenül sivítottak a riasztókészülékek. Azt se nagyon tudtam, belőlem vagy kívülről jön-e a hang. Úgy éreztem, egyedül vagyok valami dermedt zsibbadtságban. Semerre nem volt értelme semminek.

Törmelékzuhatagban álltam fel, kezemmel valami nem egészen függőleges felületre támaszkodtam, és összerándultam a fejembe hasító kíntól. Körülöttem a belső tér dőlése mélységesen, alapvetően hibás volt. Az egyik oldalon mozdulatlan, filcesen tömör rétegben függött a füst meg a por. A másikon cafatokra tépett anyagok kusza tömege dőlt rézsútosan lefelé ott, ahol a mennyezetnek kellett volna lennie.

Fájt az állkapcsom, arcom és térdem felhasadt, szám akár a smirgli. Ahogy hunyorogva körülnéztem a zűrzavarban, egy fehér teniszcipőt láttam, megfeketedett törmelékhalmokat, egy elgörbült alumínium sétabotot. Ott imbolyogtam fulladozva és kábultan, fogalmam sem volt, merre forduljak vagy mihez kezdjek, amikor hirtelen mintha telefoncsengést hallottam volna.

Egy pillanatig nem voltam biztos benne. Hegyeztem a fülemet, és akkor megint megszólalt: halkan és elnyújtva, kicsit hátborzongatóan. Ügyetlenül kotorásztam a törmelékben, porlepte gyerektáskákat meg iskolatáskákat húztam elő, elkaptam a kezemet, ha forró tárgyhoz vagy törött üveghez értem, és egyre jobban megrémített a lábam alatt itt-ott besüppedő törmelék meg látóterem peremén a puha, élettelen halmok sora.

Amikor már biztosan tudtam, hogy nem telefon, hanem a fülem cseng, akkor is tovább keresgéltem a kutatás gépies mozdulataiba zárva, a robotok gondolattalan alaposságával. A tollak, kézitáskák, pénztárcák, törött szemüvegek, szállodai kulcskártyák, púderkompaktok, parfümszórók és receptek (Roitman, Andrea, alprazolam 0,25 mg) közül előkotortam egy zseblámpás kulcstartót meg egy működésképtelen telefont (a kijelző szerint lemerült), és bedobtam őket egy összehajtogatható bevásárlószatyorba, amelyet egy női kézitáskában találtam.

Alig kaptam levegőt, fuldokoltam a gipszportól, szinte nem láttam a fejfájástól. Szerettem volna leülni, de nem volt hová.

Ekkor megpillantottam egy palack vizet. Gyorsan odanéztem megint, és tekintetem addig pásztázta a törmeléket, amíg újra meg nem láttam tőlem vagy négy és fél méterre, félig egy szeméthalomba temetve: alig látható címke, ismerős, kék árnyalat.

Bénultan és nehézkesen, mintha hóban lépkednék, nekiláttam, hogy átverekedjem magam a romhalmazon. Lábam alatt reccsenve zúzódott szét a törmelék, ahogy a jég reped. De még nem jutottam messzire, amikor a szemem sarkából észrevettem valami mozgást a földön. Feltűnő volt a mozdulatlanságban, ahogy megmoccant a fehéren a fehér.

Megtorpantam. Aztán néhány lépéssel közelebb vergődtem hozzá. Férfi volt, a hátán feküdt, és tetőtől talpig belepte a fehér por. Úgy eltakarta a porrá zúzódott törmelék, hogy beletelt egy percbe, amíg ki tudtam venni a formáját: kréta a krétán; nehézkesen ült fel, mint egy talapzatáról ledöntött szobor. Ahogy közelebb húzódtam hozzá, láttam, öreg és nagyon törékeny, kissé torz, szinte púpos, haja, már amennyi volt, égnek meredt, arca egyik felén a csúf égésnyomot mintha pontozófestéssel vitték volna föl, feje egyik fülétől fölfelé merő ragacsos, fekete borzalom.

Odaverekedtem magam hozzá, s ekkor meglepő gyorsasággal kinyújtotta portól fehér karját, és megragadta a kezemet. Rémülten elhúzódtam, de erre még jobban szorított, és csak köhögött, köhögött, kórosan, hurutosan.

Hol?… Mintha ezt mondta volna. Hol?… Felpillantott volna rám, de nyaka nem tartotta meg előrebukó fejét, és álla a mellkasára csüngött, így csak a szemöldöke alól sandíthatott fölfelé, mint egy keselyű. De roncsolt arcából okos, kétségbeesett szem nézett rám.

Jaj, istenem, hajoltam le hozzá, várjon, várjon… de akkor elakadt a szavam, nem tudtam, mit mondjak. Alsóteste kifacsarodva hevert a földön, mint egy halom szennyes ruha.

Karjára támaszkodott látható erőfeszítéssel, ajka mozgott, és még mindig azon igyekezett, hogy fölüljön. Égett haj, égett gyapjú bűze lengte be. De testének alsó fele mintha elvált volna a felsőtől, így köhögve visszahanyatlott.

Körülnéztem, megpróbáltam tájékozódni, de a fejsérüléstől elkábultam, időérzékem is odaveszett, azt se tudtam, nappal van-e vagy éjjel. Megzavart a lélegzetelállító, szétdúlt belső tér: a magas, különös tető alatti térségben a különböző tónusú füstrétegek és a dagadozó, kusza sátorszerűség ott, ahol a mennyezetnek (vagy az égnek) kellett volna lennie. Fogalmam sem volt, hol vagyok vagy miért, a rombolás jellege mégis ismerősnek tűnt, filmes emléknek a biztonsági lámpák fényében. Az interneten láttam egy filmet valami felrobbantott sivatagi szállodáról, ott az összeomlás pillanatában éppen így dermedtek mozdulatlanná az átlyuggatott szobák a felvillanó fényben.

Aztán eszembe jutott a víz. Hátraléptem, és néztem jobbra-balra, amíg megdobbanó szívvel föl nem fedeztem azt a porosan megvillanó kékséget.

Nézze, húzódtam el. Én most csak…

Az öregember tekintete egyszerre volt reménykedő és reményvesztett, ahogy rám nézett, mint egy kiéhezett kutya, amelynek jártányi ereje sincs.

Nem… várjon. Visszajövök.

Mint egy részeg, úgy tántorogtam át a szeméten, hadonásztam és szántottam a törmeléket, felhúzott térddel léptem át ezt-azt, téglákon, betontörmeléken, cipőkön és táskákon evickéltem át, meg rengeteg elszenesedett limlomon, melyet nem is akartam alaposabban szemügyre venni.

Az üveg háromnegyedig volt vízzel, és forrónak éreztem. De az első nyelésnél átvette az irányítást a torkom, és a műanyag ízű, mosogatólé-meleg folyadéknak több mint a felét magamba öntöttem, mielőtt észbe kaptam, és rá tudtam szánni magam, hogy visszazárjam a palackot, berakjam a táskába, és odavigyem az öreghez.

Letérdeltem mellette. Térdembe vájt a kőtörmelék. Rázta a hideg, zihálva, egyenetlenül lélegzett. Tekintete nem találkozott az enyémmel, elsiklott fölötte, mérgesen meredt valamire, amit én nem láttam.

A vizet kerestem a táskában, amikor az arcom felé nyúlt. Csontos, öreg, lapos végű ujjaival óvatosan kisimította a hajamat a homlokomból, kiszedett a szemöldökömből egy üvegszilánkot, aztán megsimogatta a fejemet.

– Semmi baj.

A hangja nagyon halk volt, nagyon elhaló és nagyon kedves, tüdeje iszonyúan sípolt. Egymás szemébe néztünk egy hosszú, különös percig, melyet soha nem felejtettem el, mint amikor két állat találkozik szürkületkor; az ő szemében valami tiszta, melengető szikra gyúlt, s én megláttam az igazi lényét… és azt hiszem, ő is látott engem. Egy pillanatra összekapcsolódtunk, zúgtunk, mint két, közös áramkörre kapcsolt motor.

Aztán megint visszahanyatlott, olyan ernyedten, hogy azt hittem, meghalt.

– Így – csúsztattam kezemet ügyetlenül a válla alá. – Talán jobb lesz.

Megtámasztottam a fejét, ahogy tudtam, és segítettem neki inni az üvegből. Csak egy keveset tudott magához venni, annak is nagy része lefolyt az állán.

Újra visszahanyatlott. Elfogyott az ereje.

– Pippa – nyögte rekedten.

Lenéztem összeégett, vöröslő arcára, és ismerős szikra villant meg a barna, tiszta szemben. Már láttam ezt az embert. És láttam a lányt is, villanásnyi pillanatfelvétel, az őszi levelek tiszta rajzossága: vörösesbarna szemöldök, mézbarna szem. A lány arca tükröződött az övében. Ő hol lehet?

A férfi mondani akart valamit. Cserepes ajka mozgott. Pippát kereste.

Zihálás, légszomj.

– Jól van – mondtam izgatottan –, ha lehet, ne mozogjon.

– Jobb, ha metróval jön, az sokkal gyorsabb. Hacsak nem hozzák el kocsival.

– Nyugalom – hajoltam közelebb hozzá. Én nyugodt voltam. Biztosra vettem, hogy nemsokára értünk jönnek. – Itt maradok, amíg megérkeznek.

– Olyan kedves vagy – fonódott szorosabban a keze (hidegen, szárazon, mint a por) az enyémre. – Nem is láttalak, mióta újra kisfiú lettél. Amikor legutóbb beszéltünk, felnőtt voltál.

– De hát én Theo vagyok – szóltam rövid, zavart hallgatás után.

– Hát persze. – Tekintete nyugodt volt és barátságos, akárcsak kezének szorítása. – És nagyon jól választottál, semmi kétség. A Mozart sokkal szebb, mint a Gluck, nem igaz?

Fogalmam sem volt, mint mondjak.

– Könnyebben megy majd kettőtöknek. Ezeken a meghallgatásokon olyan szigorúak veletek, gyerekekkel… – Köhögés. Vértől síkos, duzzadt, vörös ajak. – Nincs második esély.

– Nézze…

Úgy éreztem, nem volna szabad hagyni, hogy valaki másnak nézzen.

– De ti olyan gyönyörűen adjátok elő, kedvesem, ti ketten. A G-dúrt. Most is a fejemben van. Könnyedén, könnyedén, leheletfinoman… – Eldúdolt néhány formátlan hangot. Egy dalt. Egy dal volt. – …ugye meséltem már, hogy az öreg örmény hölgyhöz jártam zongoraórára? Egy zöld gyík élt ott a pálmafán, zöld volt, akár a cukorka, imádtam meglesni… egy villanás az ablakpárkányon… lampionok a kertben… du pays saint… húszperces séta, de mérföldeknek tűnt…

Egy pillanatra kihagyott a tudata. Éreztem, ahogy értelme elsodródik tőlem, pörögve elúszik a szemem elől, mint levél a patak vizén. Aztán változott a sodrás, és ő megint velem volt.

– Hát te? Most hány éves vagy?

– Tizenhárom.

– A Lycée Français-be jársz?

– Nem, egy West Side-i iskolába.

– Alighanem jobb is úgy. Az a sok franciaóra! Túl sok új szó egy gyereknek. Nom et pronom, szófajok meg nyelvcsaládok. Ez csak afféle rovargyűjtés.

– Tessék?

– A Groppinál mindig franciául beszéltek. Emlékszel a Groppira? A csíkos ernyőjére meg a pisztáciafagylaltjára?

Csíkos ernyő. A gondolatok nehezen törtek át fejfájásomon. Tekintetem odatévedt a hosszú vágásra a koponyáján: alvadt vértől sötétlett, mint egy fejszecsapás nyoma. Már felfigyeltem a törmelékbe süppedt iszonyú, tetemszerű formákra, az alig kivehető sötét roncsokra, melyek szótlanul körülfogtak bennünket, mindenütt sötétség és rongybabatestek, ám ezen a sötétségen sodródhatott az ember, volt benne valami álmatagság, a tajtékzó nyomvonal felhabzott és eltűnt egy hideg, fekete óceánban.

Hirtelen valami nagy baj lett. Az öreg magához tért, és engem rázott. Csapkodott. Akart valamit. Megpróbált feltápászkodni, sípolva szívta be a levegőt.

– Mi történt? – próbáltam felébredni.

Ő izgatottan kapkodott levegő után, és a karomat rángatta. Riadtan felültem, és körülnéztem, attól féltem, újabb veszély leselkedik ránk: lógó drótok, tűzvész, leszakadni készülő mennyezet.

Szorítás a kezemen. Görcsös.

– Ott ne – nyögte ki.

– Tessék?

– Ne hagyd ott! Ne! – Elnézett mellettem, mutatni akart valamit. – Vidd el onnan.

– Kérem, feküdjön le…

– Ne! Ők nem láthatják meg – markolászta a karomat őrjöngve, és mindenáron fel akart ülni. – Ellopták a szőnyegeket, ezt átviszik a vámon…

Láttam, porlepte, négyszögletes deszkalapra mutat, amely szinte eltűnt a törött gerendák közt a törmelékben, kisebb volt, mint otthon a laptopom.

– Ez az? – néztem meg alaposabban. Viaszcseppek éktelenkedtek rajta, és foszladozó címkék szabálytalan foltjai borították. – Ezt akarja?

– Könyörgök!

Szeme szorosan lehunyva. Nagyon feldúlt volt, annyira köhögött, hogy alig tudott megszólalni.

Kinyújtottam a kezem, és két szélénél fogva felemeltem a deszkalapot. Meglepően nehéz volt kis méretéhez képest. Egyik sarkához törött keret hosszú szilánkja tapadt.

Ruhaujjammal letöröltem a poros felületet. Apró, sárga madár a fehér porfátyol alatt. Igazság szerint abban a könyvben ott volt az Anatómiaóra is, de attól halálra rémültem.

Jól van, feleltem álmosan. Kezemben a képpel hátrafordultam, hogy megmutassam anyámnak, és csak akkor láttam, hogy nincs ott.

Vagyis… ott volt, és nem volt ott. Egy része ott volt, de láthatatlanul. A láthatatlan rész volt a fontos. Ezt csak abban a pillanatban értettem meg. De amikor megpróbáltam hangosan kimondani, a szavak összezavarodtak, és jegesen hasított belém a felismerés, hogy tévedtem. Mindkét résznek együtt kell lennie. Az egyik nem lehet meg a másik nélkül.

Karommal megdörzsöltem a homlokomat, megpróbáltam kipislogni szememből a homokot, és óriási erőfeszítéssel, mintha olyan súlyt emelnék, amely meghaladja az erőmet, igyekeztem az egyetlen helyes irányba terelni gondolataimat. Anyám hová lett? Az imént egy pillanatig hárman voltunk, és esküdni mertem volna, hogy az egyik ő volt. De most csak ketten maradtunk.

Mögöttem az öreg megint leküzdhetetlen köhögésben tört ki, és egész testében reszketett, de beszélni próbált. Hátranyúltam, megpróbáltam odaadni neki a képet.

– Tessék – mondtam. – Egy perc, és visszajövök – fordultam újra anyámhoz, oda, ahol az előbb mintha láttam volna.

De az öregnek nem a festmény kellett. Haragosan lökte vissza, és valamit fecsegett. Feje jobboldalt olyan ragacsosan lucskos volt a vértől, hogy a füle alig látszott.

– Tessék? – kérdeztem, és még mindig anyám járt az eszemben… hogy vajon hová lett? – Elnézést.

– Vidd el.

– Nézze, visszajövök. Nekem most feltétlenül…

Nem tudtam megmagyarázni, nem pontosan, de anyám azt akarta, hogy menjek haza most rögtön, ott kellett találkoznom vele, ez volt az egyetlen, amit félreérthetetlenül közölt velem.

– Vidd magaddal – unszolt. – Eredj! – küszködött, hogy felüljön. Szeme vadul csillogott; megrémített az izgatottsága. – Elvitték a villanykörtéket, mindet, szétverték a házak felét az utcában…

Vércsepp futott le az állán.

– Kérem – kaptam feléje, de nem mertem hozzáérni. – Kérem, feküdjön le.

A fejét rázta, és mondani akart valamit, de az erejéből csak valami hurutos, szánalmas köhécselésre futotta. Amikor megtörölte a száját, keze fején rikító vércsíkot láttam.

– Jön valaki.

Talán magam sem hittem, de nem tudtam, mi mást mondhatnék.

Egyenesen az arcomba nézett, a megértés szikráját kereste rajta, és amikor nem találta, megint kapaszkodva próbált felülni.

– Tűz – mondta gurgulázó hangon. – A villa Ma’adiban. On a tout perdu.

Megint elfogta a köhögés. Orrlyukából vöröses tajték tört elő. Azon a valószínűtlen helyen, a kőhalmok meg széttört oszlopok között az az álomszerű érzésem támadt, hogy cserben hagytam őt, ügyetlenségből meg tudatlanságból nem teljesítettem valami életbevágóan fontos, mesebeli feladatot. Bár abban a kusza kőrengetegben tüzet sehol sem lehetett látni, odakúsztam, és beraktam a festményt a nejlon bevásárlószatyorba, csak hogy ne legyen a szeme előtt, ha már annyira nyugtalanítja.

– Ne féljen – szóltam –, én majd…

Megnyugodott. Kezét a csuklómra tette, szelíd, ragyogó szemmel nézett rám, és engem meglegyintett az esztelenség hűvös fuvallata. Elvégeztem a feladatomat. Most már nem lesz semmi baj.

Amíg én kiélveztem ezt a megnyugtató gondolatot, ő biztatóan megszorította a kezemet, mintha ki is mondta volna. Kijutunk innen, mondta.

– Tudom.

– Jól csomagold be újságpapírba, és tedd a bőrönd legaljára, kedvesem. A többi ritkasággal együtt.

Megkönnyebbülten attól, hogy lecsillapodott, és a fejfájástól kimerülten most, hogy anyám emléke már egyetlen villanássá fakult, letelepedtem az öreg mellé, s valami furcsa kényelem- és biztonságérzettel lehunytam a szememet. Szórakozottan, álmatagon. Ő alig hallhatóan motyogott valamit: idegen neveket, összegeket és számokat, néhány szót franciául, de főleg angolul. Jött valaki megnézni a bútorokat. Abdul a kődobálás miatt bajba került. És az egésznek valahogy mégis volt értelme, s magam előtt láttam a kertet a pálmafákkal meg a zongorát meg a zöld gyíkot a fatörzsön, mint egy fényképalbum lapjait.

Haza tudsz menni egyedül, kedvesem? Emlékszem, egyszer csak ezt kérdezte.

– Hát persze. – Mellette feküdtem a földön, fejem egy magasságban az ő roskatag, öreg mellcsontjával, így hallottam minden lélegzetvételét. – Mindennap magam metrózom.

– És mit is mondtál, hol laksz most?

Keze a fejemen pihent nagyon gyöngéden, ahogy kedves kutyája fején nyugtatja az ember.

– Az 57. utcában.

– Ja, igen! A Le Veau d’Or közelében?

– Hát, néhány sarokra onnan.

A Le Veau d’Or étterembe anyám szívesen járt régebben, amikor még volt pénzünk. Én ott ettem először csigát, ott, az ő poharából ittam az első korty Marc de Bourgogne-t.

– A park felé, azt mondod?

– Nem, a folyó felé.

– Az elég közel van, kedvesem. Habcsók és kaviár. Mennyire imádtam ezt a várost, amikor idejöttem! De azért ez mégsem ugyanaz, ugye? Borzasztóan hiányzik az egész, neked nem? Az erkély meg a…

– Kert – fordultam meg, hogy ránézzek.

Illatok és melódiák. Zavaros gondolataim ingoványában már közeli barátomnak vagy rokonomnak tűnt, akit el is felejtettem, anyám rég elveszett rokonának…

– Ó, édesanyád! Az a drága teremtés! Soha nem felejtem el, milyen volt, amikor először játszott nálunk. Hozzá fogható szép kislányt sose láttam.

Honnan tudta, hogy anyám jár az eszemben? Megkérdeztem volna, de már aludt. A szeme csukva volt, de rekedtesen, gyorsan lélegzett, mintha futna valami elől.

Én magam is elkábultam, a fülem csengett ostoba zúgással, a számban fémes íz, mint a fogorvosnál, talán el is veszítem az eszméletemet megint, és úgy maradok, ha egyszer csak meg nem ráz erősen, hogy szinte pánikban rezzentem fel. Valamit motyogott, és a mutatóujját rángatta. Levette a gyűrűjét, a faragott köves, súlyos aranygyűrűt. Nekem akarta adni.

– Hé, nekem ez nem kell – húzódtam el tőle. – Mit akar vele?

De ő a tenyerembe nyomta. Hurutosan, csúnyán lélegzett.

– Hobart és Blackwell – mondta olyan hangon, mintha belülről fojtogatná valami. – A zöld csengőt nyomd meg.

– A zöld csengőt – ismételtem tétován.

Kábán ingatta a fejét előre-hátra, ajka reszketett. Tekintete üres volt. Amikor a szeme átsiklott rajtam, de meg se látott, végigfutott rajtam a hideg.

– Mondd meg Hobie-nak, hogy tűnjön el a boltból – szólt rekedtesen.

Hitetlenkedve néztem a szája sarkából élénkpirosan szivárgó vért. A nyakkendőjét rángatta, hogy meglazítsa.

– Majd én – akartam segíteni, de ellökte a kezemet.

– Zárja le a pénztárt és tűnjön el! – mondta recsegő hangon. – Az apja verőlegényeket küld rá…

Kifordult a szeme, a szemhéja remegett. Aztán magába roskadt, ellapult és összeesett, mintha kiment volna belőle a levegő, harminc másodperc, negyven, mint egy halom ócska ruha, de ekkor olyan hirtelen, hogy összerezzentem, mellkasa mennydörgésszerű recsegéssel fölemelkedett, és ő sugárban köhögte fel a vért, telespriccelt vele. Minden erejével igyekezett feltámaszkodni a könyökére, és vagy harminc másodpercig zihált, akár egy kutya, mellkasa vadul pumpált föl-le, föl-le, szeme olyasvalamire szegeződött, amit én nem láttam, és közben úgy kapaszkodott a kezembe, mintha minden rendbe jönne, ha elég erősen szorítja.

– Jól van? – kérdeztem kétségbeesetten, csaknem sírva. – Hall engem?

Amíg küszködött és vergődött (partra vetett hal), fölemeltem a fejét, legalábbis megpróbáltam, bár nem tudtam, hogyan kell, és féltem, hogy fájdalmat okozok, hisz végig görcsösen szorította a kezemet, mintha egy ház falán lógna, és bármelyik pillanatban leeshetne. Minden lélegzetvétele különálló, gurgulázó sóhaj volt, a földről iszonyú erőfeszítéssel fölemelt és újra meg újra visszaejtett nehéz kőtömb. Egyszer csak hirtelen egyenesen rám nézett, szájába vér tolult, úgy tűnt, mondani akar valamit, de a szavak gurgulázásba fulladva lefolytak az állán.

Aztán (nagy megkönnyebbülésemre) nyugodtabb lett és csendesebb, enyhült a szorítása a kezemen, ellazult, mintha süllyedne és pörögne, szinte mintha vízen lebegne háton fekve, és elsodródna tőlem. Most jobb?, kérdeztem, és akkor…

Óvatosan egy kis vizet cseppentettem a szájára… érezte, láttam, hogy mozog ajka; és akkor térden állva, mint egy mesebeli szolgagyerek, kasmírmintás díszzsebkendőjével letöröltem arcáról a vért. Ahogy elúszott könyörtelenül, szélességi fokonként a mozdulatlanságba, sarkamra ülve meggyötört arcába meredtem.

– Halló – mondtam.

Egyik félig lehunyt, papírvékony szemhéja megrezzent: kékeres rándulás.

– Ha hall engem, szorítsa meg a kezemet.

Ám keze ernyedten pihent az enyémben. Csak ültem, és néztem, nem tudtam, mihez kezdjek. Ideje volt indulni, már rég ideje lett volna, ezt világosan értésemre adta anyám, de nem láttam kivezető utat onnan, ahol vagyok, és igazság szerint valahogy elképzelni se nagyon tudtam, hogy lehetnék bárhol másutt a világon… hogy egyáltalán létezik másik világ is ezen kívül. Mintha soha nem lett volna másik életem.

– Hall engem? – kérdeztem még egyszer, utoljára, hozzáhajoltam, és fülemet odatartottam véres ajkához.

De hiába.

vi

Nem akartam zavarni, hátha csak pihen, ezért olyan csöndesen álltam fel, ahogy csak tudtam. Egész testem fájt. Néhány percig csak álltam ott, és néztem rá, kezemet az iskolai dzsekimbe töröltem, tetőtől talpig beborított az öreg vére, síkos volt tőle mindkét kezem. Aztán körülnéztem a törmelékkel borított holdbéli tájon, megpróbáltam tájékozódni és rájönni, merre menjek.

Amikor nagy keservesen odavergődtem a térség közepére vagy a térség közepének tűnő helyre, láttam, az egyik ajtót eltakarják a lelógó törmelék foszlányai, hát megfordultam, és elindultam az ellenkező irányba. Ott leszakadt a nyíláshidalás, és majdnem olyan magas téglarakás zúdult le, mint amilyen én vagyok – a fölötte tátongó füstölgő ürességen egy autó is áthajthatott volna. Nekiveselkedtem, hogy elmászom vagy elkapaszkodom odáig, átkúszom a betontömbökön vagy megkerülöm őket, de alig vágtam bele, rájöttem, rossz irányba megyek. A hajdani múzeumi bolt távolabbi falait erőtlen tűznyelvek nyaldosták, sisteregtek és szikráztak a homályban, néha jóval mélyebben, mint ahol a padlónak kellett volna lennie.

A másik ajtó nem volt valami épületes látvány (vörös foltok a műanyag hab burkolólapokon, férficipő törmelékhalomból előbukkanó orra), de legalább nem volt olyan áthatolhatatlan az ajtónyílást eltorlaszoló anyag. A mennyezetről lógó, szikrázó drótokat kerülgetve visszaevickéltem, vállamra akasztottam a táskát, mély lélegzetet vettem, és fejest ugrottam a romhalmazba.

Máris majdnem megfulladtam a portól és valami maró vegyszerbűztől. Köhögve tapogatóztam a sötétben, imádkoztam, hogy több élővezeték már ne lógjon szabadon, közben záporozott rám és elvakított a törmelék: kövek, málló vakolat és isten tudja, minek a foszlányai meg darabjai.

Némelyik építőanyag könnyű volt, mások nem. Minél jobban beástam magam, annál sötétebb és melegebb lett. A járat néha összeszűkült vagy váratlanul elzárult, fülemben a zúgás akár az üvöltő tömeg lármája, azt sem tudtam, honnan jön. Át kellett préselnem magam az akadályok közt. Néha mentem, néha kúsztam, a tetemeket nem annyira láttam, mint inkább éreztem a romhalmazban, azt a nyugtalanító puhaságot, amely besüppedt alattam, de ennél is rosszabb volt a szag: az égett ruháé, égett hajé és húsé meg a friss vér utóíze: réz, ón és só.

Összevagdostam a kezemet, akárcsak a térdemet. Volt, ami alatt lebuktam, volt, amit megkerültem, menet közben tapogattam ki az utat, csípőmmel valami hosszú léchez vagy gerendához lapulva, míg végül azt vettem észre, hogy utamat áthatolhatatlan tömeg zárja el, úgy éreztem, fal. Nagy keservesen hátranyúltam (igen szűk helyen álltam), hogy előszedjek a táskámból valamit, ami világít.

A zseblámpás kulcstartót kerestem (legalul, a kép alatt), de a telefon akadt a kezembe. Bekapcsoltam, csakhogy szinte azonnal el is ejtettem, mert fényénél megpillantottam két betondarab közt egy fölmeredő férfikezet. Emlékszem, még ijedtemben is hálás voltam, hogy csak egy kéz, bár azokat a hússzerű, fekete, dagadt ujjakat soha nem felejtettem el. Néha még most is ijedten hátrahőkölök, ha egy koldus az utcán felém nyújtja ugyanilyen dagadt, piszkos körmű kezét.

Még ott volt a zseblámpa, de nekem a telefon kellett. Halvány fényfoltot vetett fölfelé az üregben, ahol voltam, de épp mire eléggé összeszedtem magam, hogy lehajoljak érte, a képernyő elsötétült. A sűrű feketeségben savzöld utánégés lebegett a szemem előtt. Térdre ereszkedtem, és a sötétben négykézláb mászva kotorásztam két kézzel a kövek és üvegdarabok közt, mert mindenáron meg akartam találni.

Azt hittem, tudom, hol van, legalábbis nagyjából, és talán a kelleténél tovább keresgéltem, így csak amikor végre fölhagytam a kutatással, és ki akartam egyenesedni, akkor vettem észre, hogy olyan szűk helyre jutottam, ahol nem lehet felállni, mert alig tíz centivel fölöttem szilárd felület húzódik. Megfordulnom nem sikerült, hátrafelé mennem nem sikerült, hát úgy döntöttem, mászom tovább, hátha később majd több helyem lesz, és nemsokára azon vettem észre magam, hogy meggyötörve, kétségbeesetten, kínok közt araszolok, oldalra tekeredett fejjel.

Vagy négyéves lehettem, amikor félig beszorultam egy felhajtható ágyba a Hetedik sugárúti régi lakásunkban, ami vicces balesetnek tűnik, de valójában nem volt az: alighanem megfulladtam volna, ha akkori házvezetőnőnk, Alameda meg nem hallja fojtott kiabálásomat, és ki nem húz. Valahogy ilyen érzés volt a vergődés abban a levegőtlen térben, csak még rosszabb a sok üveggel, forró fémmel, az égett ruhák bűzével és a néha hozzám préselődő lágy valamivel, amire gondolni sem akartam. Föntről zúdult rám a törmelék, torkom megtelt porral, köhögés fojtogatott, és már csaknem pánikba estem, amikor azt vettem észre, hogy lassan ki tudom venni a körém halmozódó törött téglák érdes felületét. Fény, alig érzékelhető derengés kúszott be bal oldalról, mintegy húsz centire a padló szintjétől. Lejjebb buktam, és kiderült, hogy rálátok a lenti kiállítóterem mozaikpadlójára. Mentőfelszerelésnek tűnő tárgyak (kötelek, fejszék, bontóvasak, egy FDNY feliratú oxigénpalack) hevertek rajta rendetlen halomban.

– Hahó! – kiáltottam, és válaszra sem várva hozzáláttam, hogy minél gyorsabban átpréseljem magam a nyíláson.

Szűk volt a rés, ha néhány évvel idősebb vagy pár kilóval nehezebb vagyok, ki sem fértem volna rajta. Útközben a táskám beleakadt valamibe, és egy pillanatig azt hittem, ki kell bújnom belőle, otthagynom a festményt, ahogy a gyík elhagyja a farkát, de amikor még egy utolsót rántottam rajta, málló vakolat záporában végül kiszabadult. Úgy láttam, fölöttem egy gerenda rengeteg építőanyagot tart, és amíg vonaglottam meg tekeregtem alatta, halálosan rettegtem, hogy lezuhan és kettévág, de aztán észrevettem, hogy valaki kitámasztotta.

Amikor átjutottam, verejtékesen és a megkönnyebbüléstől kábultan tápászkodtam fel.

– Hahó! – kiáltottam megint, nem értettem, hogyhogy itt a felszerelés, de tűzoltó sehol.

A kiállítóterem sötét volt, de szinte sértetlen, áttetsző füstrétegek töltötték be, melyek fölfelé egyre sűrűbbek lettek, a lámpákon meg a biztonsági kamerákon azonban látni lehetett, hogy valami iszonyú erő söpört végig a helyiségen, mert mind ferdén állt, és a mennyezet felé nézett. Örömömben, hogy végre megint tágas térbe jutottam, néhány percig észre sem vettem, milyen különös, hogy egyedül én állok, holott a szoba tele van emberekkel. Mindenki más a földön hevert.

Legalább egy tucat ember volt ott… nem mind sértetlenül. Úgy néztek ki, mintha nagyon magasból estek volna le. Három-négy tetemet tűzoltókabát takart, csak a lábuk bukkant elő. Másokon semmi sem rejtette a robbanás nyomait. A szennyfoltok és tátongó sebek kegyetlen látványa a szétspriccelő vér hisztérikus mozgalmasságát vitte a dermedt nyugalomba. Különösen jól emlékszem egy középkorú hölgyre vérfoltos, Fabergé-tojás-mintájú blúzban, talán épp a múzeumi boltban vásárolta. Fekete festékkel kihúzott szeme üresen bámulta a mennyezetet, napbarnított bőrét nyilván a bronzosítónak köszönhette, mert arca még mindig egészséges őszibarackszínben ragyogott, bár a feje teteje hiányzott.

Homályos olajfestmények, megfakult aranyozás. Apró léptekkel, bizonytalanul, kissé ingatagon osontam a szoba közepére. Hallottam a saját lélegzésemet, reszelős hang volt, furcsán üres, lidércnyomásosan felületes. Nem akartam odanézni, de nem tehettem mást. Egy apró termetű ázsiai férfi (szívszaggató látvány a sárgásbarna viharkabátjában) növekvő vértócsában hevert összegömbölyödve. Egy őr karja hátracsavarodott (csak az egyenruhája volt felismerhető rajta, arca annyira összeégett), lába helyén ördögi permet.

De a lényeg, a legfontosabb: az ott heverő emberek közül egyik sem volt az anyám. Megnéztem mindet egytől egyig, egymás után… az arcukba néha nem voltam képes belenézni, de anyám lábát megismertem volna, a ruháját, a fekete-fehér cipőjét… és már régen biztos voltam a dolgomban, mégis ott maradtam, csak álltam köztük mélyen magamba zárkózva, mint egy lehunyt szemű, beteg galamb.

A következő teremben újabb halottak. Három. Egy kövér, skót mellényes férfi, egy üszkös, öreg hölgy, egy szelíd kiskacsa, kicsi lány, halántékán vörös horzsolással, de egyébként szinte sértetlenül. Aztán senki. Számos kiállítótermen végigmentem, mindenütt széthagyott mentőfelszerelést láttam, de holttesteket nem, csak vérfoltokat a földön. És amikor (behunyt szemmel, magamban könyörögve) beléptem a távolinak tűnő terembe, ahol ő járt, ahová ment, ahol az Anatómiaóra volt, ott is csak ugyanazokat a hordágyakat meg eszközöket találtam, és ahogy átmentem a helyiségen, a furcsán üvöltő csendben nem figyelt más, csak az a két töprengő holland, aki korábban is ránk meredt, rám és anyámra a falról: hát ti mit kerestek itt?

Aztán valami megpattant bennem. Nem is emlékszem, hogyan történt; egyszerűen már máshol voltam, és futottam, futottam üres termeken át, ahol csak a füst terjengett, amelyben lényegtelennek és valószínűtlennek tűnt minden pompa. Korábban úgy láttam, a helyiségek elrendezése elég áttekinthető, a termek kanyargós, de logikusan tervezett sora végül mindenkit a boltba terel, hogy lerója adóját. De most, amint visszafelé jöttem sietve és ellenkező irányban, beláttam: egyáltalán nem könnyű eligazodni, minduntalan üres falakba ütköztem, sehová sem vezető szobákba fordultam be. Az ajtók és bejáratok máshol voltak, mint számítottam, szabadon álló talapzatok bukkantak elő a semmiből. Amikor a kelleténél kicsit nagyobb lendülettel kanyarodtam be valahol, kis híján belerohantam Frans Hals egyik őrjáratába: a nagydarab, otromba, vörös arcú, túl sok sörtől elbambult fickók olyanok voltak, akár a jelmezbálozó New York-i zsaruk. Ridegen, szigorú tekintettel meredtek rám, s amint észbe kaptam, visszahőköltem, és megint futásnak eredtem.

Néha még jobb napokon is eltévedtem a múzeumban (amikor céltalanul kóboroltam az Óceániai művészet című kiállítás totemjei és fatörzsből vájt kenui közt), s előfordult, hogy egy teremőrtől kellett útbaigazítást kérnem. Különösen a képtárakban volt nehéz tájékozódni, mert gyakran átrendezték őket. Ahogy most az üres termek kísérteties félhomályában rohangáltam, egyre jobban megrémültem. Azt hittem, tudom, hogyan jutok el a főlépcsőhöz, de alighogy az időszaki kiállítások termeit elhagytam, ismeretlennek tűntek a tárgyak, és miután egy-két percig könnyelműen befordultam erre-arra, holott már nem voltam biztos a dolgomban, beláttam, hogy végképp eltévedtem. Valahogy egyenesen átvágtam az olasz remekművek között (megfeszített Krisztusok és döbbent szentek, kígyók meg hadrendbe állított angyalok), és a tizennyolcadik századi Angliában találtam magam, a múzeum olyan részében, ahol korábban ritkán jártam, és ahol egyáltalán nem ismertem ki magam. Távolba nyúló, elegáns tér tárult elém, kísértetjárta kastélyok hangulatát idéző, labirintusszerű termekkel: parókás lordok és hűvös, gainsborough-i szépségek figyelték gőgösen vergődésemet. Dühítettek a végtelenbe nyúló főúri termek, mert úgy tűnt, nem vezetnek lépcsőházhoz vagy főfolyosóhoz, csak újabb, ugyanilyen pompás főúri termekhez. Már kis híján elsírtam magam, amikor hirtelen megláttam egy igénytelen oldalajtót a kiállítóterem falában.

Kétszer is oda kellett nézni, hogy észrevegye az ember; a helyiség falaival azonos színre festették, az ilyen ajtóról normális körülmények között azt gondolnánk, mindig zárva van. Csak azért vettem észre, mert nem csukódott be tökéletesen: bal oldala nem volt egy síkban a fallal, nem tudom, azért-e, mert nem zárult be rendesen, vagy mert most nem működött a zár, hisz elment az áram. Mégis nehéz volt kinyitni: a súlyos acéllemeznek teljes erőből neki kellett feszülnöm. Hirtelen pneumatikus szisszenéssel kinyílt, olyan váratlanul, hogy megbotlottam.

Amikor átnyomakodtam a résen, jóval alacsonyabb mennyezetű, sötét irodafolyosón találtam magam. Itt sokkal gyengébb volt a szükségvilágítás, mint a kiállítótermekben, kellett egy perc, hogy a szemem megszokja.

A folyosó mintha mérföldekre nyúlt volna. Bátortalanul lopóztam végig rajta, és belestem az irodákba, melyeknek ajtaja véletlenül nyitva maradt. Cameron Geisler, irodavezető. Miyako Fujita, irodavezető-helyettes. Nyitott fiókok, asztaltól ellökött székek. Az egyik iroda ajtajában oldalán hevert egy magas sarkú cipő.

Hátborzongatóan elhagyatott volt minden. Mintha messziről hallottam volna a rendőrautók szirénáját, talán még az adóvevőket meg a kutyákat is, de a fülem annyira csengett a robbanástól, hogy nem tudtam, nem hallucinálok-e. Egyre jobban nyugtalanított, hogy nem látok se tűzoltót, se zsarut, se biztonsági őrt… igazság szerint egy árva lelket sem.

A dolgozóknak fenntartott részen nem volt olyan sötét, hogy a zseblámpás kulcstartóval világítsak, de olyan világos sem, hogy jól lássak. Az irodák falait mennyezetig érő irattárolók, műanyag rekeszekkel és kartondobozokkal megrakott fémpolcok borították. A szűk folyosón elfogott a nyugtalanság, a bezártság érzete, és lépteim olyan eszeveszettül visszhangzottak, hogy egyszer-kétszer meg is álltam, és hátrafordultam, látni akartam, nem követ-e valaki.

– Hahó – szóltam be egyik-másik szobába menet közben.

Némelyik iroda modern volt és kopár, mások zsúfoltak, és úgy tűnt, takarítatlanok, rendetlen irat- és könyvhalmokkal mindenütt.

Florens Klautner, Hangszergyűjtemény. Maurice Orabi-Roussel, Muzulmán gyűjtemény. Vittoria Gabetti, Textilgyűjtemény. Elmentem egy barlangszerű, sötét szoba mellett, melyben hosszú munkaasztalon össze nem illő rongydarabok hevertek, akár egy kirakós játék darabjai. A szoba végében összedobált guruló ruhaállványok a rajtuk lógó rengeteg ruhavédő nejlonzacskóval olyanok voltak, mint a Bendel vagy a Bergdorf szolgálati liftje mellett álló fogasok.

Az elágazásnál tanácstalanul néztem szét, nem tudtam, merre menjek. Padlóviasz, terpentin és vegyszerek meg csípős füst szaga csapta meg az orromat. Irodák és műhelyek sorakoztak mindenfelé, amíg a szem ellátott: zárt mértani hálózat, állandó és jellegtelen.

Balra pislákolt valami fény egy mennyezeti világítótestből. Sercegtek az elektrosztatikus kisülések, és a vibráló fényben megpillantottam egy ivókutat a folyosón.

Eszeveszett tempóban rohantam oda (kis híján kicsúszott a lábam alól a talaj), aztán a csaphoz tapasztottam a számat, és olyan mennyiségben, olyan lázas sebességgel nyeltem a hideg vizet, hogy halántékomba belenyilallt a fájdalom. Csuklottam, amíg leöblítettem kezemről a vért, és vizet fröcsköltem gyulladt szemembe. A kút rozsdamentes acél táljában apró, szinte láthatatlan üvegszilánkok csilingeltek, mint apró jégcsapok.

A falnak dőltem. Émelyegtem a vibráló, hunyorgó mennyezeti világítótestek fényétől. Nagy nehezen összeszedtem magam. Mentem tovább, kicsit imbolyogtam a bizonytalan, pislákoló fényben. Errefelé inkább nagyüzemre vallott minden: raklapok, kézi targoncák, érezni lehetett, hogy itt ládába csomagolt tárgyakat mozgatnak és tárolnak. Újabb elágazáshoz értem, egy síkos, félhomályos átjáróhoz, melynek vége sötétségbe olvadt, s már majdnem elmentem mellette, amikor megpillantottam a végében a vörösen izzó KIJÁRAT feliratot.

Megbotlottam, elestem, felálltam, közben szüntelenül csuklottam, és csak rohantam a végtelenbe nyúló folyosón. A végében találtam egy ajtót, hevederzáras volt, mint a biztonsági ajtók az iskolámban.

Megcsikordult, ahogy kinyílt. Sötét lépcsőn rohantam le, tizenkét lépcsőfok, a pihenőnél fordultam, még tizenkét lépcsőfok az aljáig, ujjaim siklottak a fémkorláton, cipőm olyan eszeveszetten, olyan visszhangosan csattogott, mintha fél tucat ember rohanna velem. A lépcső aljában szürke, intézeti folyosó húzódott, újabb hevederzáras ajtóval. Nekivetettem magam, két kézzel löktem ki… és arcomba vágott az eső meg a szirénák fülsiketítő hangja.

Azt hiszem, hangosan ujjongtam, annyira örültem, hogy végre kint vagyok, bár abban a zsivajban nem hallhatta senki: mintha a LaGuardia betonján a lökhajtásos gépek motorzaját akartam volna éktelen mennydörgés közepette túlkiabálni. Olyan lárma volt, mintha New York City plusz Jersey minden tűzoltókocsija, minden rendőrautója és minden mentőautója az Ötödik sugárúton üvöltött és visongott volna, csodás örömrivalgásban egyesítve újév, karácsony meg a július 4-i tűzijáték hangulatát.

A kijárat a Central Parkba köpött ki egy elhagyatott oldalajtón a rakodóhelyek meg a parkolóház közt. A gyalogösvények üresen árválkodtak a szürkészöld távolban, a fák teteje fehéren bukott alá, hánykolódott és tajtékzott a szélben. Az eső mosta utcán túl az Ötödik sugárutat lezárták. Helyemről a zuhogó esőn át is láttam a lázas tevékenységet: darukat és nehézgépeket, a tömeget visszaszorító zsarukat, vörös fényeket, sárga meg kék fényeket, higanysebességgel kavargó, lüktető és örvénylő villódzást.

Föltartott karommal igyekeztem megvédeni arcomat az esőtől, és futásnak eredtem az üres parkon át. A szemembe vágó és homlokomon lezúduló eső egyetlen homályos, lüktető folttá mosta össze a sugárúti fényeket.

Rendőrség, tűzoltóság, parkoló autók bekapcsolt ablaktörlővel: kutyás rendőri egység, katasztrófavédelem, veszélyeshulladék-kezelés. Fekete esőkabátok csapkodtak és dagadoztak a szélben. A park Miners’ Gate-i kijáratát sárga rendőrségi zárószalaggal kerítették el. Gondolkodás nélkül fölemeltem, átbújtam alatta, és berohantam a tömegbe.

A nagy felfordulásban senki sem vett észre. Egy-két percig hiába rohangáltam fel-alá az utcán az arcomba vágó esőben. Akármerre néztem, mindenütt páni félelmem tükörképei rohangáltak. Az emberek vakon keringtek és özönlöttek körülöttem: zsaruk, tűzoltók, védősisakos fickók, az egyik megzavarodott rendőr egy törött könyökét szorongató idős férfit meg egy vérző orrú nőt terelt a 79. utca felé.

Még soha nem láttam annyi tűzoltókocsit egy helyen: Squad 18, Fighting 44, New York Ladder 7, Rescue One, 4 Truck: Pride of Midtown. Ahogy átverekedtem magam a parkoló kocsik és a fekete szolgálati esőkabátok közt, megpillantottam egy Hatzolah mentőautót: hátul héber betűk, a nyitott ajtón belátni a tenyérnyi, kivilágított kórterembe. Mentősök hajoltak egy nő fölé, megpróbálták visszanyomni, mert mindenáron fel akart ülni. Vörös körmű, ráncos kéz karmolászta a levegőt.

– Vissza kell menniük – üvöltöttem, és ököllel vertem az ajtót. – Még vannak odabent…

– Van még egy bomba – kiáltotta a műtős rám se nézve. – Ki kellett ürítenünk az épületet.

Még fel sem foghattam, mit mondott, amikor egy hatalmas termetű zsaru csapott le rám, mintha villám sújtott volna: a fafejű, buldogszerű fickónak úgy dagadoztak a karizmai, mint egy súlyemelőnek. Durván megragadta a karomat, és az utca másik oldala felé lökdösött meg taszigált.

– Mi a faszt keresel te itt? – harsogta túl a tiltakozásomat, hiába igyekeztem kitépni magam a keze közül.

– Uram… – próbálta magára vonni a figyelmét egy véres arcú nő –, kérem, uram, azt hiszem, eltört a kezem…

– El az épülettől! – lökte el a karját üvöltve a zsaru, aztán rám förmedt: – Eredj innen!

– De…

Két kézzel úgy meglökött, hogy megtántorodtam, kis híján elestem.

– EL AZ ÉPÜLETTŐL! – emelte föl a karját, esőköpenye csapkodott a szélben. – MOST RÖGTÖN!

Rám se nézett, apró medveszeme olyasmire szegeződött fölöttem, ami távolabb történt az utcán, és megrémültem az arckifejezésétől.

Gyorsan átügyeskedtem magam a mentősök közt a túloldali járdára, közvetlenül a 79. utca fölött. Szememmel egyre anyámat kerestem, de hiába. Rengeteg volt a mentőautó: Beth Israel Emergency, Lenox Hill, NY Presbiterian, Cabrini rohammentő. Az egyik Ötödik sugárúti palota tenyérnyi, bekerített udvarában vérrel borított, öltönyös férfi feküdt a hátán a tiszafa díszsövény alatt. Kifeszítettek egy sárga rendőrségi zárószalagot, amely verdesett és csattogott a szélben, de a bőrig ázott zsaruk, tűzoltók meg védősisakos fickók folyton fölemelték, és úgy jöttek-mentek alatta, mintha ott se lenne.

Mindenki észak felé nézett, csak később fogom megtudni, miért: a 84. utcában (odáig nem láttam el) a tűzszerészek úgy próbáltak „hatástalanítani” egy fel nem robbant bombát, hogy vízágyúval lőtték. Mindenáron beszélni akartam valakivel, tudni szerettem volna, mi történt, ezért megpróbáltam odaverekedni magam egy tűzoltókocsihoz, de a zsaruk rárontottak a tömegre, és hadonászva, tenyerüket összeütve szorították vissza.

Elkaptam egy fiatal, barátságos külsejű, rágózó tűzoltó zubbonyát.

– Valaki még odabent van – üvöltöttem.

– Igen, igen, tudjuk – kiabált vissza, rám se nézve. – Bennünket kiparancsoltak. Azt mondják, öt perc, és mehetünk vissza.

Meglöktek hátulról.

– Mozgás, mozgás! – harsogta egy hang.

– Vedd le rólam a kezedet! – mordult fel valaki erős akcentussal.

– MOST RÖGTÖN! Indulás, mindenki!

Hátulról meglöktek. Tűzoltók hajoltak el a létrás kocsiktól, a denduri templom felé néztek; a zsaruk feszesen álltak, váll váll mellett, rezzenéstelenül az esőben. Ahogy előttük botladoztam, mert magával sodort az áradat, üveges tekinteteket, bólogató fejeket és önkéntelenül a visszaszámlálás ütemét verő lábakat láttam.

Mire meghallottam a szétrepülő bomba dörrenését és az Ötödik sugárúton felharsanó, rekedt, futballstadionba illő éljenzést, már messzire sodródtam a Madisonon. A zsaruk, vagyis a közlekedési rendőrök karjukkal körözve szorították vissza a kábult tömeg áradatát.

– Gyerünk, emberek, mozgás, mozgás – terelték a sokaságot. – Húzódjanak keletnek mind. Keletnek.

Az egyik zsaru (nagydarab, kecskeszakállas, fülbevalós fickó, akár egy birkózó) kinyújtotta a karját, és úgy lökött félre egy kapucnis pólós kifutófiút, aki épp fényképezni akart a mobiljával, hogy az megbotlott, és kis híján fölborított engem is.

– Vigyázzon! – üvöltötte magas, torz hangon a fiú.

Erre a zsaru megint meglökte, most már olyan erővel, hogy hanyatt vágódott a csatornában.

– Süket vagy, haver, vagy mi? – förmedt rá. – Mozgás!

– Ne érjen hozzám!

– És ha szétverném a fejedet?

Az Ötödik meg a Madison közt kész őrültekháza volt. A magasban helikopterek motorzúgása, a megafonban kivehetetlen szöveg. A 79. utcát lezárták, mégis tele volt rendőrautókkal, tűzoltókocsikkal, beton úttorlaszokkal és kiabáló, halálra rémült, bőrig ázott embertömeggel. Néhányan az Ötödik sugárútról futottak ide; néhányan megpróbáltak visszafurakodni és visszavergődni a múzeumhoz; sokan fényképezni akartak magasba tartott mobiljukkal; mások tátott szájjal, mozdulatlanul álltak a nyüzsgő sokaságban, és úgy bámulták a fekete füstöt az Ötödik sugárút fölött a felhős égen, mintha marslakók leszállását lesnék.

Szirénák; a metró szellőzőnyílásaiból felszálló fehér füst. Föl-alá járkáló, mocskos takaróba burkolt, türelmetlennek és zavarodottnak tűnő hajléktalan. Reménykedve néztem körül, anyámat kerestem a tömegben, őszintén hittem, hogy meglátom. Egy darabig megpróbáltam (lábujjhegyre állva, nyakamat nyújtogatva) szembeszegülni a rendőrök hajtotta áradattal, de végül beláttam, képtelenség visszaverekedni magam, és megkeresni őt abban a zuhogó esőben, abban a tömegben. Majd otthon találkozunk, gondoltam. Otthon kell találkoznunk: így szólt a megállapodás vészhelyzet esetére. Nyilván rájött, hogy abban a tolongásban úgyis hiába keresne. De azért belém nyilallt valami oktalan csalódottság… és ahogy hazafelé gyalogoltam (közben a fejfájástól csaknem széthasadt a koponyám, és gyakorlatilag kettős látásom volt), szüntelenül őt kerestem, és fürkésztem a névtelen, gondterhelt arcokat magam körül. Kijutott onnan; csak ez számít. Termek választották el a robbanás legveszélyesebb pontjától. A holttestek közül egy sem volt az övé. De mindegy, miben állapodtunk meg korábban, mindegy, milyen észszerű megoldás volt, mégsem tudtam elhinni, hogy elsétált nélkülem a múzeumból.

2. fejezet

Anatómiaóra

Kiskoromban, négy-öt évesen attól féltem a legjobban, hogy anyám egy nap esetleg nem jön haza a munkából. Az összeadás meg a kivonás főleg azért érdekelt, mert segített nyomon követni a mozgását (hány perc múlva jön el az irodából?, hány perc az út az irodától a metróig?), és amikor számolni még nem tudtam, az volt a leghőbb vágyam, hogy felismerjem, mennyit mutat az óra: kétségbeesetten tanulmányoztam a papírlapra rajzolt rejtelmes kört, amely majd feltárja előttem jövés-menésének rendszerét, ha egyszer megfejtem a titkát. Rendszerint otthon volt, amikorra ígérte, így ha tíz percet késett, már nem volt nyugtom; ha még többet, leültem az ajtónk elé, mint egy kutyakölyök, melyet sokáig magára hagytak, és füleltem az emeletünkre tartó lift zajára.

Amikor elemibe jártam, csaknem mindennap hallottam a 7-es csatorna híradójában néhány aggasztó eseményről. Mi van, ha valami koszos munkaruhás fickó a sínekre löki, amikor a 6-os metróra vár? Vagy beszorítja egy sötét kapualjba, és leszúrja a pénztárcájáért? Mi van, ha beleejti a hajszárítóját a fürdőkádba, vagy autó elé löki egy kerékpár, vagy rossz gyógyszert kap a fogorvosnál, és belehal, mint az egyik osztálytársam mamája?

Főleg azért féltem olyan nagyon attól, hogy valami történik anyámmal, mert apám olyan megbízhatatlannak bizonyult. Azt hiszem, a megbízhatatlan a legdiplomatikusabb szó rá. Még ha jókedvében volt, akkor is előfordult, hogy elhagyta a fizetési csekkjét vagy nyitott ajtónál elaludt részegen. Rosszkedvében meg, vagyis rendszerint, kivörösödött szemmel, izzadtan járkált, gyűrött öltönyében mintha korábban a padlón hentergett volna, és olyan természetellenes nyugalom áradt belőle, mint a nagy nyomás alatt álló és felrobbanni készülő tárgyakból.

Bár nem értettem, miért ilyen boldogtalan, azt világosan láttam, hogy a mi hibánkból. Anyámmal az idegeire mentünk. Miattunk kellett olyan munkát vállalnia, amit utált. Bármit tettünk, bosszantotta. Főleg azt nem szerette, ha én mellette vagyok, bár ez ritkán fordult elő: reggelenként, amikor iskolába készültem, bedagadt szemmel, szótlanul ült kávéjával a Wall Street Journal előtt, nyitott fürdőköpenyben, kócosan fölmeredő hajjal, és néha úgy reszketett, hogy kiloccsant a kávé, amikor ajkához emelte a csészét. Ha betettem a lábamat a konyhába, gyanakodva figyelt, és ha zajt csaptam az evőeszközzel vagy a müzlis tállal, már tágult az orrlyuka. Ezektől a nap mint nap megismétlődő kínos percektől eltekintve ritkán láttam. Nem vacsorázott velünk, nem járt az iskolai rendezvényekre, ha meg otthon volt, nem játszott velem és alig szólt hozzám; igazság szerint jobbára nem is volt otthon, csak amikor én már lefeküdtem, és néha, főleg fizetésnapon, vagyis minden második pénteken hajnali háromig-négyig meg se jött, de akkor nagy zajt csapott: bevágta az ajtót, ledobta a táskáját, és mindennek nekiment, úgyhogy néha rémülten riadtam fel, s a mennyezet sötétben világító planetáriumi csillagait bámulva azon töprengtem, nem tört-e be hozzánk egy gyilkos. Szerencsére részegen lelassult, és járása kellemetlen, jellegzetes ritmust vett fel, én Frankenstein-járásnak neveztem magamban, kimért volt és döngő, képtelenül hosszú szünetekkel két lábdobbanás között, és amint rájöttem, hogy csak ő botorkál odakint a sötétben, nem valami sorozatgyilkos vagy pszichopata, megint nyugtalan álomba merültem. Másnap, szombaton igyekeztünk anyámmal kint lenni a lakásból, mire felébred a kanapén verejtékes, nyugtalan álmából. Különben egész nap lábujjhegyen járhattunk, félve, hogy túl hangosan csukjuk be az ajtót, vagy bármivel megzavarjuk, amikor rezzenéstelen arccal és üveges tekintettel ül a tévé előtt, kezében a gyorsbüféből hozott kínai sörrel, és nézi a híreket vagy a hangot levéve a sportot.

Így aztán se anyám, se én nem aggódtunk különösebben, amikor egy szombaton arra ébredünk, hogy egyáltalán nem jött haza. Csak vasárnap kezdtünk nyugtalankodni, de akkor sem annyira, ahogy rendes körülmények közt várható lett volna. Épp megkezdődött az egyetemi futballidény, biztosra vettük, hogy fogadott valamelyik meccsre, gondoltuk, felült a buszra, és elment Atlantic Citybe, csak nekünk nem szólt róla. Nem gyanakodtunk komoly bajra egészen másnapig, amikor a titkárnője, Loretta felhívott bennünket, mert apám nem ment be dolgozni. Akkor anyám szólt a rendőrségnek, mert félt, hogy kirabolták vagy megölték, amikor részegen kijött egy bárból. Utána napokig feszülten vártuk, hogy megszólal a telefon vagy valaki bekopog. A hét vége felé aztán jött pár sor apámtól (newarki postabélyegzővel) : ideges macskakaparással arról értesített bennünket, hogy elment, mert „új életet” akar kezdeni meg nem jelölt helyen. Emlékszem, sokat töprengtem az „új élet” fordulaton, mintha ebből kiderülne, hová mehetett, anyám ugyanis végül rászánta magát, hogy megmutassa a levelét, miután vagy egy hétig zaklattam, gyötörtem és nyaggattam („na jó, nem bánom”, nyitotta ki lemondóan íróasztala fiókját, hogy előkotorja, „úgysem tudom, szerinte mit kellene mondanom neked, hát akár tőle is megtudhatod a dolgot”). A repülőtér melletti Doubletree Inn levélpapírjára írták a levelet. Addig azt hittem, értékes utalásokat tartalmaz apám hollétére vonatkozóan, de meglepett a rövidsége (alig négy-öt sor volt) és a kapkodó, hanyag, nemtörődöm kézírás, mintha gyorsan lefirkantotta volna, mielőtt kiszalad a fűszereshez.

Bizonyos érelemben megkönnyebbültünk, hogy apám kikerült a képből. Mi tagadás, nekem nem nagyon hiányzott, és úgy láttam, anyámnak sem, bár azt sajnáltuk, hogy a házvezetőnőnket, Cinziát el kellett bocsátanunk, mert már nem futotta rá (Cinzia elsírta magát, és felajánlotta, hogy ingyen is marad, de anyám félnapos munkát talált neki a házban egy kisgyerekes házaspárnál; úgy hetenként egyszer benézett hozzánk, és megivott anyámmal egy kávét, még a takarítóköpenyében). Minden hűhó nélkül lekerült a falról a fénykép, melyen apám fiatalon, napbarnítottan áll egy sípálya tetején, és helyét elfoglalta egy felvétel anyámról meg rólam a Central Park-i jégpályán. Éjszakánként anyám sokáig ült a számológép mellett, és a számlákat tanulmányozta. Bár a lakbér fix volt, apám fizetése nélkül boldogulni minden hónapban kalandszámba ment, mert akármilyen új életet alakított ki magának máshol, a tartásdíj elküldése nem szerepelt benne. Alapjában véve nem bántuk, hogy a szennyesünket magunk mossuk lent, az alagsorban, moziba csak a matinéra járunk, másnapos pékárut eszünk meg olcsó fogásokat (tésztát vagy fu-jung tojást) a kínai gyorsétteremből, és úgy kaparjuk össze az aprót a buszjegyre. De ahogy aznap hazafelé vánszorogtam vacogva, átázva, fogcsikorgató fejfájással, belém hasított a tudat: most, hogy apám elment, nincs senki a világon, aki különösebben aggódna anyámért vagy értem, senki sem töri a fejét, hol lehettünk egész délelőtt vagy miért nem hallott felőlünk. Ő most, akárhol éli az Új Életét (a trópusokon vagy a prérin, valami kis síparadicsomban vagy egy Fontos Amerikai Városban), kétségtelenül a tévére tapad, és elképzelhető, hogy még érez is némi haragot vagy nyugtalanságot, mint néha, amikor fontos eseményekről, távoli országokban bekövetkezett hurrikánokról vagy hídomlásokról értesült, amelyekhez nem volt a világon semmi köze. De vajon aggódhat annyira, hogy felhívjon bennünket, és megkérdezze, mi van velünk? Valószínűleg nem… Mint ahogy a régi irodáját se nagyon hívná fel, hogy megtudja, mi újság, bár kétségtelenül eszébe jutnának régi manhattani kollégái, és eltöprengene, mi van a sok szőrszálhasogatóval meg aktakukaccal (ahogy a munkatársait emlegetni szokta) a Park Avenue 101. alatt. Vajon a titkárnők megrémültek-e, összeszedték-e íróasztalukról a fényképeket, fölvették-e a kényelmes cipőjüket, és hazamentek-e? Vagy inkább csendes összejövetelt rendeztek a tizennegyedik emeleten, szendvicseket rendeltek, és mindenki a tévé köré gyűlt a tárgyalóteremben?

Bár az út hazafelé egy örökkévalóságig tartott, nem sokra emlékszem belőle a szürke, hideg, esőáztatta Madison Avenue hangulatán kívül: lökdösődő esernyők, a járdán a dél felé áramló hallgatag tömeg, az összebújó névtelenség érzete, láttam már ilyet, az 1930-as évek bankcsődjeit és kenyérért sorban álló embereit ábrázoló régi, fekete-fehér fényképeken. Fejfájásom meg az eső olyan tömött, beteg körre szűkítette le a világot, hogy szinte mást se láttam, csak a járdán előttem lépkedők meggörnyedt hátát. Igazság szerint annyira fájt a fejem, hogy azt is alig tudtam kivenni, merre megyek, és néhányszor majdnem elütöttek az autók, amikor a lámpára ügyet se vetve kirohantam a zebrára. Úgy tűnt, senki sem tudja pontosan, mi történt, bár hallottam, hogy egy parkoló taxiban a rádió azt üvölti, „Észak-Korea”, és több járókelő „Iránról” meg az „al-Kaidáról” suttogott. Egy bőrig ázott, cingár, raszta hajú fekete meg föl-alá járkált a Whitney Múzeum előtt, öklével a levegőbe bokszolt, és beleüvöltötte a világba:

– Reszkess, Manhattan! Oszama bin Laden újra megrenget minket!

Gyenge voltam, és szerettem volna leülni, valahogy mégis továbbsántikáltam, mint egy meghibásodott játék. Zsaruk hadonásztak; zsaruk fütyültek és integettek. Orrom hegyéről víz csöpögött. Újra meg újra átvillant az agyamon, amíg kipislogtam szememből a vizet, hogy minél gyorsabban haza kell jutnom anyámhoz. Már nyilván kétségbeesetten vár a lakásunkban, haját tépi aggodalmában, és átkozza magát, amiért elvette a telefonomat. Senki sem boldogult a mobiljával, és a néhány nyilvános telefonnál tízes-húszas sorok álltak. Anya, gondoltam, anya, próbáltam telepatikusan megüzenni, hogy életben vagyok. Szerettem volna, ha tudja, nincs semmi bajom, de közben, emlékszem, azt mondtam magamban, fölösleges futnom, elég, ha sétálok, nem akartam elájulni hazafelé menet. Milyen szerencse, hogy alig pár perccel korábban elment onnan! Engem egyenesen a robbanás középpontjába küldött. Biztos azt hiszi, hogy meghaltam.

És ha eszembe jutott a lány, aki megmentette az életemet, könnybe lábadt a szemem. Pippa! Furcsa, száraz név egy makrancos, fanyar kis vörösnek: illett hozzá. Ahányszor csak felidéztem, amint a pillantása találkozik az enyémmel, beleszédültem a gondolatba, hogy neki, egy vadidegennek köszönhetem, hogy nem sétáltam ki a képtárból az ajándékbolt fekete villanásába, ahol vége lett volna mindennek. Vajon elmondhatom-e neki valaha, hogy megmentette az életem? Ami az öregembert illeti: alig pár perce hagytam el a múzeumot, amikor megrohanták az épületet a tűzoltók és a mentők, így remélhetőleg visszajutott hozzá valaki, és megmentette. Az ajtót kitámasztották, tudták, hogy odabent van. Vajon látom-e még valamelyiküket?

Mire végül hazaértem csontig fagyva, kábán, mint akit összevertek, alig tudtam megállni a lábamon. Lucskos ruhámból ömlött a víz, és szabálytalan csíkban kanyargott mögöttem az előcsarnok padlóján.

Az utcán nyüzsgő tömeg után ijesztő volt ez a kihalt terem. Bár a portán ment a hordozható tévé, és valahonnan az épületből kézi adóvevők recsegése hallatszott, Goldie-nak, Carlosnak, Josénak vagy bármelyik megszokott fickónak nyoma sem volt.

Távolabb üresen várakozott a lift kivilágított fülkéje, mint a színpadi láda egy bűvészmutatványban. A fogaskerekek zökkenve akaszkodtak egymásba. Ahogy nyikorogva fölvitt a hetedik emeletre, egymás után villantak fel pislogva a régimódi, gyöngyházszínű számok. Amikor kiléptem unalmas emeletünkön, mérhetetlenül megkönnyebbültem: ismerős, egérbarna falak, szőnyegtisztító áporodott szaga.

A kulcs hangosan fordult a zárban.

– Hahó! – léptem be a félhomályos lakásba: redőnyök lehúzva, minden csendes.

A csöndben zümmögött a hűtőszekrény. Jóságos ég, döbbentem meg, még nincs itthon?

– Anya – kiáltottam megint.

Elszoruló szívvel siettem át az előszobán, aztán zavartan megálltam a nappali közepén.

Kulcsai nem lógtak helyükön az ajtó mellett, táskája nem hevert az asztalon. A síri csendben szortyogott a cipőm, amikor kimentem a konyhába, amely nem is volt igazi konyha, csak szellőzőaknára néző fülke egy kétlapos gáztűzhellyel. Ott állt a kávéscsészéje, a zöld üvegpohár a bolhapiacról, peremén rúzsfolttal.

Csak álltam, bámultam a mosatlan csészét, alján az ujjnyi hideg kávéval, és azon töprengtem, most mihez kezdjek. Csengett és zúgott a fülem, a fejem annyira fájt, hogy alig tudtam gondolkodni; látóterem szélén fekete hullámok. Eddig csak az járt az eszemben, mennyire aggódhat értem, és haza kell jutnom, hogy lássa, jól vagyok, az meg sem fordult a fejemben, hogy esetleg ő nem lesz otthon.

Minden lépésnél felszisszenve az előszobán át szüleim hálószobájába mentem, amely lényegében nem változott apám távozása óta, mégis kuszább és nőiesebb lett most, hogy csak anyám használta. A szétzilált, rendetlen ágy mellett az éjjeliszekrényen sötéten árválkodott az üzenetrögzítő: nem volt üzenet.

Az ajtóban állva, a fájdalomtól támolyogva koncentrálni próbáltam. Testemben most is ott vibráltak a mozgalmas nap eseményei, mintha túl sokáig autóztam volna.

Kezdjük az elején: megkeresni a telefonomat, megnézni az SMS-eket. De fogalmam sem volt, hol lehet a mobilom. Anyám elvette, amikor felfüggesztettek. Este, amíg zuhanyozott, meg akartam keresni, és felhívtam a számot, de a jelek szerint kikapcsolta.

Emlékszem, komódja felső fiókjában kotorásztam, feltúrtam a halomban álló sálakat: selymet, bársonyt, hímzett indiait.

Aztán odahúztam ágya végéből a padot iszonyú erőfeszítéssel (bár nem is volt nagyon nehéz), és fölmásztam rá, hogy benézzek szekrénye fölső polcára. Utána meg csak ültem a szőnyegen félig eszméletlenül, arcomat a padnak támasztva, fülemben bömbölő, ronda fehérzajjal.

Valami baj volt. Emlékszem, fölkaptam a fejemet, mert azt hittem, a konyhában a tűzhelyből szivárog a gáz, és gázmérgezést kapok. Bár gázszagot nem éreztem.

Talán bementem a kis fürdőszobába a hálószobája mellett, és benéztem a gyógyszerszekrénybe, aszpirint kerestem, vagy valamit a fejfájásomra, nem tudom. Csak abban vagyok biztos, hogy hirtelen a szobámban találtam magam, fogalmam sem volt, hogy kerültem oda, kezemmel az ágy melletti falnak támaszkodtam, és úgy éreztem, mindjárt hányni fogok. Aztán minden olyan kusza lett, hogy nem is tudom világosan elmondani, mi történt addig a percig, amikor megzavarodva ültem fel a nappali kanapéján, mert úgy tűnt, ajtónyílást hallok.

De nem a mi ajtónk volt, csak valakié a lépcsőházban. A sötét szobába beszűrődött a délutáni csúcsforgalom zaja. A sűrű homályban egy-két szívbénító pillanatig meg sem mozdultam, aztán a zajok lassan elkülönültek egymástól, és az alkonyati ablak háttere előtt kirajzolódtak az asztali lámpa meg a lant formájú széktámlák ismerős körvonalai.

– Anyu?

Hangomból kihallatszott a páni félelem.

Az imént elaludtam a kőporos, vizes ruhámban; a kanapé is nedves volt, és emberi test formájú, nyirkos bemélyedés mutatta rajta, hol feküdtem. Az ablakon, melyet anyám reggel félig nyitva hagyott, zörgött a redőny a hideg szélben.

Az óra 18.47-et mutatott. Egyre rémültebben járkáltam a lakásban, és felgyújtottam minden lámpát, még a nappali mennyezeti világítását is, pedig azt ritkán használtuk, mert nagyon erős, éles volt a fénye.

Anyám hálószobájának ajtajában állva észrevettem, hogy vörös fény pislákol a sötétben. Elöntött a boldog megkönnyebbülés. Rávetettem magam az ágyra, az üzenetrögzítő gombját kerestem, és eltelt néhány másodperc, mire felfogtam, hogy nem is anyám beszél, hanem egyik kolléganője, megmagyarázhatatlanul vidáman.

– Szia, Audrey, Pru vagyok, csak jelentkezem. Őrült egy nap, nem igaz? Figyelj, megjött a Pareja hasáblevonata, és beszélnünk kell, de elhalasztották a leadást, úgyhogy nyugi, legalábbis egyelőre. Remélem, tartod magad, szivi, hívj, amint tudsz.

Sokáig álltam ott, és bámultam az üzenetrögzítőt még azután is, hogy a sípszó az üzenet végét jelezte. Aztán felemeltem a redőny sarkát, és kilestem az utcára.

Csúcsforgalom volt: mindenki hazafelé tartott. Halk dudaszó szűrődött fel az utcáról. A fejem még mindig hasogatott, és úgy éreztem magam (ez akkor még ismeretlen érzés volt, de ma már sajnos nagyon ismerős), mint aki másnaposan ébred, s fontos dolgokat felejtett és mulasztott el.

Visszamentem anyám hálószobájába, és reszkető kézzel beütöttem a mobilja számát, olyan sietve, hogy eltévesztettem, és újra kellett hívnom. De nem vette fel, a hangposta jelentkezett. Üzenetet hagytam (Anyu, én vagyok, aggódom, hol vagy?), aztán csak ültem az ágya szélén kezembe temetett fejjel.

Főzés illata szállt fel az alsó emeletekről. A szomszédos lakásokból elmosódott hangok szűrődtek be: homályos eredetű puffanások, valaki szekrényeket nyitogatott meg csukogatott. Későre járt: az emberek hazaértek a munkából, ledobták az aktatáskájukat, üdvözölték a macskájukat, a kutyájukat meg a gyerekeiket, bekapcsolták a tévéhíradót, vendéglőbe készültek. És anyám hol lehetett? Megpróbáltam végiggondolni minden lehetséges okot, amely késleltethette, de nem jutott eszembe egy sem… bár ki tudja, talán valahol lezártak egy utcát, ezért nem tudott hazajönni. De akkor felhívott volna, nem?

Lehet, hogy elejtette a telefonját?, gondoltam. Lehet, hogy összetörte? Esetleg odaadta valakinek, akinek nagyobb szüksége volt rá?

A lakás csendje megfélemlített. A csövekben zúgott a víz, a redőnyök alattomosan csattogtak a szélben. Mivel csak ültem tétlenül az ágya szélén, és úgy éreztem, tennem kell valamit, megint felhívtam, és hagytam még egy üzenetet. Most már nem tudtam úrrá lenni reszkető hangomon. Anyu, elfelejtettem mondani, itthon vagyok. Kérlek, azonnal hívj, amint tudsz, jó? Aztán az irodáját tárcsáztam, ott is hagytam egy hangpostaüzenetet.

Mellkasomban dermesztő hideg áradt szét, amíg visszamentem a nappaliba. Pár percig ott álldogáltam, aztán kimentem a konyhába a falitáblához, hátha hagyott ott valami üzenetet, bár tudtam jól, hogy nem. Visszamentem a nappaliba, kinéztem az ablakon a forgalmas utcára. Lehet, hogy leszaladt a patikába vagy a boltba, csak nem akart felébreszteni? Legszívesebben kimentem volna az utcára, hogy megkeressem, de őrültség lett volna azt képzelni, hogy ráakadok a csúcsforgalmi tolongásban, aztán meg, ha kiteszem a lábamat a lakásból, esetleg elszalasztom a hívását.

Már másik portásnak kellett szolgálatban lennie. Amikor letelefonáltam, reméltem, hogy Carlos lesz ott (a legidősebb, legtekintélyesebb), vagy ami még jobb lenne, kedvencem, a nagydarab, vidám dominikai, José. De egy örökkévalóságig nem vette fel senki.

– Halló – szólt bele végül egy vékony, tétova hang idegenes kiejtéssel.

– José ott van?

– Nem – válaszolta a hang. – Nem. Hív vissza.

Rájöttem, hogy az ijedt külsejű, védőszemüveges, gumikesztyűs ázsiai fickó az, aki a padlófényezővel dolgozik meg kiviszi a szemetet, és elvégzi a kisebb munkákat az épületben. A portások (akik a jelek szerint éppúgy nem tudták a nevét, mint én), úgy hívták, „az új fickó”, és szidták a vezetőséget, amiért olyan takarítót vesz fel, aki se angolul, se spanyolul nem tud. Akármi romlott el az épületben, mindenért őt hibáztatták: az új fickó nem takarította le a járdát, az új fickó elkeverte a postát vagy nem tartotta elég tisztán az udvart.

– Hív vissza később – ismételte az új fickó reménykedve.

– Ne, várjon! – tiltakoztam, amikor le akarta tenni a telefont. – Beszélnem kell valakivel.

Zavart csönd.

– Kérem, nincs ott senki más? – folytattam. – Vészhelyzet van.

– Oké – szólt a hang óvatosan.

Határozatlannak tűnt, azt reméltem, talán mégsem teszi le. A csendben hallottam a zihálását.

– Theo Decker vagyok – magyaráztam. – A 7C-ből. Már sokszor láttam magát odalent. Anyám nem jött haza, és fogalmam sincs, mitévő legyek.

Hosszú, riadt csend.

– Hét – mondta utánam, mintha csak ennyit értett volna az egészből.

– Anyám – ismételtem meg. – Hol van Carlos? Nincs ott senki?

– Bocsánat, köszönöm – szólt a hangja rémülten, és letette a telefont.

Kétségbeesetten tettem le én is, és pár percig dermedten álltam a nappali közepén, aztán a tévéhez mentem, és bekapcsoltam. A városban óriási volt a zűrzavar. A külső kerületekbe vivő hidakat lezárták, Carlos meg José ezért nem tudott munkába jönni, de olyasmit nem láttam, ami anyám távolmaradását megmagyarázta volna. Megadtak egy számot, amelyet fel lehet hívni, ha valaki eltűnt. Lemásoltam egy letépett újságdarabra, és elhatároztam: ha pontosan félóra múlva még nincs itthon, telefonálok.

Attól, hogy följegyeztem a számot, kicsit jobban éreztem magam. Valamilyen okból biztosra vettem: pusztán ezzel idevarázsolom anyámat. De amikor eltelt negyvenöt perc, aztán egy óra, és ő még mindig nem került elő, végül megadtam magam, és felhívtam a számot (amíg vártam, hogy valaki fölvegye a telefont, amíg várakoztattak, egyfolytában föl-alá jártam, és le nem vettem a szememet a tévéről: matracreklámok, hifireklámok, gyors, ingyenes házhoz szállítás, hitelképesség-igazolás nem szükséges). Végül beleszólt egy igen határozott, céltudatos hölgy. Felírta anyám nevét, elkérte a telefonszámomat, közölte, hogy anyám nem szerepel a listáján, de felhívnak, ha a neve felbukkan. Már letettem a telefont, amikor eszembe jutott, hogy meg kell kérdeznem, milyen listáról beszél. Egy darabig, nem is tudom, meddig, szorongva róttam a gyötrelmes köröket egyik szobából a másikba, kihúzogattam a fiókokat, fölvettem, aztán letettem egy-egy könyvet, bekapcsoltam anyám számítógépét, megnéztem, kideríthetek-e valamit egy Google-kereséssel (semmit), csak aztán hívtam fel újra őket, hogy megkérdezzem.

– Nem szerepel a halottak közt – közölte hanyagul a második nő, akivel beszéltem. – Vagy a sebesültek közt.

– Szóval nincs semmi baja? – könnyebbültem meg.

– Én csak azt mondom, hogy nem tudunk róla semmit. Meghagyta már a telefonszámát, hogy visszahívhassuk?

Igen, és megígérték, hogy majd visszahívnak, mondtam.

– Ingyenes kiszállítás és beszerelés – harsogta a tévé. – Feltétlenül tudakozódjék hat hónapos, kamatmentes hitelünkről.

– Akkor sok szerencsét – szólt a nő, és letette a telefont.

A lakás természetellenes csendjét a tévébemondók harsánysága sem űzte el. Huszonegy ember meghalt és több tucat megsérült. Hiába próbáltam megnyugtatni magam azzal, hogy huszonegy ember nem olyan sok, ugye? Huszonegy fő nem valami népes csapat egy moziban, de még egy buszban sem. Hárommal kevesebb, mint az osztálylétszámunk angolórán. Hamarosan mégis újra megrohantak a kétségek és a félelmek, s mindössze annyi telt tőlem, hogy ne rohanjak ki a nevét üvöltve a lakásból.

Bármennyire szerettem volna kimenni az utcára és a keresésére indulni, tudtam, ott kell maradnom, ahol vagyok. A lakásban kell találkoznunk, így szólt a megállapodás, ez volt a kőbe vésett szabály elemista korom óta, amikor az iskolából a Katasztrófamegelőzési kézikönyvvel küldtek haza, amelynek képein a pormaszkos hangyák óriási készleteket halmoztak föl, és felkészültek valami meg nem nevezett vészhelyzetre. Megfejtettem a keresztrejtvényt, kitöltöttem a bárgyú kérdőíveket („Milyen ruházat a legalkalmasabb a túlélőcsomagba? A. Fürdőruha; B. Réteges öltözet; C. Fűszoknya; D. Alufólia”), és anyámmal kialakítottuk a Családi Katasztrófavédelmi Tervet. A miénk egyszerű volt: otthon találkozunk. És ha valamelyikünk nem tud hazajutni, telefonálunk. De ahogy csigalassúsággal vonszolták magukat az órák, és a telefon még mindig nem szólalt meg, a tévén pedig huszonkettőre, aztán huszonnégyre emelkedett a halottak száma, megint felhívtam a városi segélyhívószámot.

– Igen – szólt dühítő nyugalommal a nő, aki felvette a telefont –, látom, maga már telefonált, fölvettük a nevét a listára.

– De… talán kórházba került, vagy ilyesmi.

– Lehetséges. Sajnos ezt nem tudom megerősíteni. Mit mondott, hogy hívják? Nem kíván valamelyik tanácsadónkkal beszélni?

– Melyik kórházba viszik az embereket?

– Sajnálom, nem áll módomban…

– A Beth Israelbe? A Lenox Hillbe?

– Nézze, az a sérüléstől függ. Vannak szemsérülések, égési sebek, mindenféle. Az egész városban végeznek műtéteket…

– És mi van azokkal, akikről pár perccel ezelőtt bejelentették, hogy halottak?

– Nézze, én megértem, és szeretnék segíteni, de hiába, Audrey Decker nem szerepel a listámon.

Szemem idegesen cikázott a nappaliban. Anyám könyve (Barbara Pym: Jane és Prudence) címlapjára fordítva hevert a kanapé támláján, egyik vékony kasmírkardigánja egy szék karfájára dobva. Kedvelte őket mindenféle színben, ez világoskék volt.

– Talán le kellene jönnie az Armoryba. Kialakítottak itt valamit a családoknak… akad étel, rengeteg forró kávé, és van kivel beszélni.

– De engem az érdekel, vannak-e olyan halottak, akiknek nem tudja a nevét! Vagy sebesültek!

– Nézze, én megértem az aggodalmát. Igazán nagyon szeretnék segíteni, de képtelen vagyok. Azonnal visszahívjuk, amint valami konkrétumot tudunk.

– Meg kell keresnem anyámat! Kérem! Valószínűleg kórházban van valahol. Nem tudna valami ötletet adni, hogy hol keressem?

– Mondja, hány éves? – kérdezte gyanakodva a nő.

Döbbenten némultam el, és letettem a kagylót. Néhány kábult pillanatig a telefonra meredtem megkönnyebbülve, de bűntudatosan is, mintha fellöktem és összetörtem volna valamit. Amikor a kezemre pillantottam, és láttam, mennyire reszket, eszembe jutott, hogy már jó ideje nem ettem, de mintha nem is rólam lett volna szó, mintha azt állapítanám meg, hogy az iPodom lemerült. Még soha életemben nem koplaltam ennyi ideig, csak amikor vírusos gyomorrontásom volt. Hát benéztem a hűtőbe, megtaláltam a dobozt az előző esti maradékkal, azt befaltam a konyhapultnál állva, kiszolgáltatottan és védtelenül a mennyezeti égő éles fényében. Bár volt ott fu-jung tojás is rizzsel, azt meghagytam anyámnak, hátha éhesen jön meg. Csaknem éjfélre járt, lassan már sehol nem tud ételt rendelni. Amikor végeztem, elmostam a villát meg a reggeli edényt, és letöröltem a konyhapultot, hogy ne legyen semmi dolga, ha hazajön: örülni fog, mondtam magamban határozottan, ha látja, hogy a kedvéért kitakarítottam a konyhát. Annak is örülni fog (legalábbis úgy gondoltam), ha látja, hogy megmentettem a festményét. Bár előfordulhat, hogy dühös lesz érte. De meg tudom magyarázni.

A tévé szerint már kiderült, ki a felelős a robbanásért: az elkövetőket a hírekben „jobboldali szélsőségeseknek” vagy „belföldi terroristáknak” nevezték. Egy szállítással és raktározással foglalkozó cégnél dolgoztak; a robbanóanyagot ismeretlen, múzeumon belüli bűntársaik segítségével az ottani boltok levelezőlapok és könyvek tárolására szolgáló kiállítópultjaiba rejtették. Némelyik elkövető meghalt, másokat őrizetbe vettek, megint mások szabadlábon voltak. Mondtak további részleteket is, de az már sok volt nekem, nem fogtam fel.

A konyhában birkóztam a beragadt fiókkal, amelyet jóval apám távozása előtt sem lehetett kihúzni; csak sütőformák voltak benne meg néhány ócska fondünyárs és sose használt citromhámozó. Anyám már több mint egy éve keresett az épületben valakit, aki megjavítja (egy letört kilincsgombbal meg egy csöpögő csappal és még vagy egy tucat bosszantó aprósággal együtt). Fogtam egy vajkést, és nekifeszítettem a fiók szélének, vigyázva, hogy ne szedjem le még jobban az amúgy is pattogzó festéket. A robbanás ereje még a csontjaimban vibrált, mintha fülem csengésének belső visszhangja lenne, de ennél rosszabb volt, hogy továbbra is orromban éreztem a vér szagát, számban sós, fémes ízét. (Azt a szagot napokig érezni fogom, csak ezt akkor még nem tudtam.)

Amíg a fiókkal küszködtem, azon törtem a fejemet, nem kellene-e felhívnom valakit, és ha igen, kit. Anyám egyetlen gyerek volt. És bár formailag létezett két élő nagyszülőm, apám apja meg mostohaanyja Marylandben, nem tudtam, hogyan léphetnék kapcsolatba velük. Apám nem kedvelte a mostohaanyját, Dorothyt, aki Kelet-Németországból vándorolt be, és irodaházak takarításából élt, mielőtt férjhez ment a nagyapámhoz. (Apám nagyon értett az utánzáshoz, és gyilkos humorral alakította Dorothyt afféle elemmel működő, összeszorított szájú, automata mozgású háziasszonyként, olyan akcentussal, mint Curd Jürgensé Az angliai csatában.) Bár elég ellenszenvesnek találta a mostohaanyját, legfőbb ellensége a magas, kövér, félelmetes külsejű, pirospozsgás arcú, (alighanem festett) fekete hajú Decker nagyapa volt, aki mindig más mellényt és rikító, skót kockás inget meg zakót viselt, és azt vallotta, hogy a gyereknek használ a verés. Nem fáklyásmenet, elsőnek ez jutott eszembe Decker nagyapáról, mint amikor apám azt mondta: „azzal a rohadékkal élni nem volt fáklyásmenet”, és „hidd el, a mi házunkban a vacsora nem volt fáklyásmenet”. Életemben mindössze kétszer találkoztam Decker nagyapával meg Dorothyval: kínos, nyomasztó alkalmak voltak, anyám előredőlve ült a kanapén, ölében a kabátjával meg a táskájával, és sorra kudarcot vallottak hősies erőfeszítései, hogy beszélgetést kezdeményezzen, elnyelte mindet a futóhomok. Főleg a kényszeredett mosolyokra emlékszem, meg a cseresznyés pipadohány nehéz szagára és arra, hogy Decker nagyapa rám rivallt: tartsam távol a koszos kis mancsomat a vasútmodelljétől (az alpesi falu egy egész szobát elfoglalt a házukban, és szerinte több tízezer dollárt ért).

A vajkést olyan erővel vágtam a beragadt fiók oldalába, hogy sikerült elgörbítenem a pengéjét, holott az ezüstkés anyám csekély számú használható kése közé tartozott, és még az anyjától maradt rá. Elszántan próbáltam kiegyenesíteni, ajkamba harapva összpontosítottam minden figyelmemet a feladatra, s közben minduntalan felvillantak előttem és arcomba vágódtak a nap borzalmas képei. Ha szabadulni próbáltam tőlük, az olyan volt, mint amikor az ember megpróbál nem gondolni a lila tehénre. Olyankor semmi másra nem tud gondolni, csak a lila tehénre.

Hirtelen kipattant a fiók. Bámultam a rendetlenséget: rozsdás elemek, törött sajtreszelő, hópehely sütőformák, melyeket anyám első elemista korom óta nem használt, mellettük a házhoz szállítás gyűrött étlapja a Viandtól, a Shun Lee Palace-tól meg a Delmonicótól. Kihúzva hagytam a fiókot, hogy ezt lássa meg elsőnek, ha belép, átsétáltam a kanapéhoz, és beburkolóztam egy pokrócba, ülve, hogy lássam a bejárati ajtót.

Fejemben kavarogtak a gondolatok. Hosszú ideig csak ültem reszketve, kivörösödött szemmel a tévé derengésében, ahogy a kék árnyak nyugtalanítóan felvillantak és eltűntek. Valójában nem voltak hírek: a képernyőn egyfolytában éjszakai felvételeket láthattunk a múzeumról (amely most tökéletesen normálisnak tűnt, leszámítva a még mindig kifeszített sárga rendőrségi zárószalagot a járdán, a fegyveres őröket az épület előtt és a füstfoszlányokat, melyek itt-ott fölrebbentek a tetőről a reflektorfényben úszó égre).

Hol lehet most anyám? Miért nem jött még haza? Neki biztos lenne rá valami jó magyarázata, amitől az egész semmiségnek tűnne, az én nagy szorongásom pedig merő ostobaságnak.

Hogy ne gondoljak rá, igyekeztem a tévére figyelni, amelyben egy korábbi interjút ismételtek meg. A tweedzakós, csokornyakkendős, szemüveges kurátor láthatóan mélyen megrendülve arról beszélt, micsoda gyalázat, hogy nem engedik be a múzeumba a szakértőket, akik gondjaikba vennék a műalkotásokat.

– Persze – mondta –, megértem, hogy bűncselekmény helyszíne, csakhogy ezek a festmények igen érzékenyek a levegőminőség meg a hőmérséklet változásaira. Kárt tehet bennünk a víz, a sok vegyszer vagy a füst. Talán most is károsodnak, amíg itt beszélünk. Életbevágóan fontos, hogy beengedjék a restaurátorokat meg a kurátorokat, és minél előbb elkezdjék a kárfelmérést…

Hirtelen megszólalt a telefon… szokatlanul hangosan, mint egy vekkeróra, amely életem legszörnyűbb álmából ébreszt. Hihetetlenül megkönnyebbültem. Megbotlottam, kis híján orra buktam, olyan lázas sietséggel vetettem magam a telefonra. Biztosra vettem, hogy anyám az, de ahogy megpillantottam a hívóazonosítót, kővé meredtem: NYGyCsSz.

New York-i… micsoda? Egy pillanatra meghökkentem, de aztán fölkaptam a telefont.

– Halló!

– Halló – szólt egy halk és szinte hátborzongatóan gyöngéd hang. – Kivel beszélek?

– Itt Theodore Decker – válaszoltam elképedve. – Ott ki beszél?

– Halló, Theodore. Az én nevem Marjorie Beth Weinberg, és szociális munkás vagyok a Gyermekjóléti és Családsegítő Szolgálatnál.

– Az micsoda? Anyám miatt hívnak?

– Te Audrey Decker fia vagy? Igen?

– Anyám hol van? Nincs semmi baja?

Hosszú csönd… iszonyatos csönd.

– Mi a baj? – kiáltottam. – Hol van?

– Apád ott van? Beszélhetek vele?

– Nem tud a telefonhoz jönni. Mi a baj?

– Sajnálom, de ez vészhelyzet. Sajnos nagyon fontos, hogy azonnal beszélhessek apáddal.

– Anyámmal mi van? – álltam fel. – Kérem! Csak mondja meg, hol van! Mi történt vele?

– Nem vagy egyedül, ugye, Theodore? Van melletted felnőtt?

– Nem, elmentek kávézni – néztem körül kétségbeesetten a nappaliban.

Ledobott tánccipők egy szék alatt. Lila jácint fóliába burkolt cserépben.

– Apád is?

– Nem, ő alszik. Anyám hol van? Megsérült? Mi történt vele?

– Sajnos meg kell kérnem téged, hogy ébreszd fel az apukádat, Theodore.

– Azt nem lehet!

– Sajnálom, ez nagyon fontos.

– Nem tud a telefonhoz jönni! Miért nem mondja meg egyszerűen, hogy mi a baj?

– Nos, ha édesapádat most nem tudjuk elérni, talán az lesz a legjobb, ha egyszerűen üzenetet hagyok neki. – A hang szelíd volt és részvétteljes, nekem mégis olyannak tűnt, mint Halé, a számítógépé a 2001: Űrodüsszeiában. – Légy szíves, szólj neki, hogy minél előbb vegye fel velünk a kapcsolatot. Nagyon fontos, hogy visszahívjon bennünket.

Amikor letettem a telefont, sokáig ültem mozdulatlanul. A kandallón álló óra, amelyre ültő helyemből odaláttam, 2.45-öt mutatott. Még soha életemben nem voltam ilyenkor egyedül és ébren. A máskor oly levegős és tágas, anyám jelenlététől vidám nappali most összezsugorodott, hideg, fakó és kényelmetlen lett, mint egy nyaraló télen: silány huzatok, szúrós szizálszőnyeg, papír lámpaernyők a kínai negyedből, túl kicsi, túl könnyű székek. A csenevésznek tűnő bútorokat mintha ideges feszültség járta volna át. Éreztem a szívdobogásomat, hallottam, hogyan kattog, ketyeg és sistereg körülöttem a szendergő, hatalmas, régi ház. Mindenki aludt. Még az autódudák távoli hangja meg az 57. utcán elvétve végiggördülő teherautók zaja is elhalónak, bizonytalannak tűnt, olyan magányosnak, mintha egy másik bolygóról érkezne.

Tudtam, az éjszakai ég nemsokára sötétkék lesz, és belopakodik a szobába az áprilisi nap lágy, hűvös hajnali derengése. Az utcán szemeteskocsik dübörögnek végig, a parkban énekesmadarak zendítenek rá tavaszi dalukra, az egész városban megszólalnak az ébresztőórák. A teherautók végében álló fickók irdatlan méretű Times- és Daily News-kötegeket hajítanak le a járdára az újságosbódék elé. Szerte a városban anyukák meg apukák csoszognak ide-oda kócosan és alsóneműben meg fürdőköpenyben, fölteszik a kávét, bekapcsolják a kenyérpirítót, és felébresztik a gyerekeket, hogy időben beérjenek az iskolába.

Hát én mitévő legyek? Az egyik énem mozdulatlan maradt, megbénította a kétségbeesés, mint azokat a patkányokat, amelyek a laboratóriumi kísérletekben végül reményvesztetten lefekszenek a labirintusban, és éhen halnak.

Megpróbáltam összeszedni a gondolataimat. Egy darabig már-már úgy tűnt: ha elég nyugodtan ülök és várok, a dolgok valahogy maguktól rendbe jönnek. Kimerültségemben úgy láttam, elmozdulnak a lakás tárgyai: az asztali lámpa körül fénykörök pislákoltak, a tapéta csíkjai mintha vibráltak volna.

Fölvettem a telefonkönyvet, aztán letettem. Halálra rémített a gondolat, hogy felhívom a rendőrséget. Különben is mit tehetnének? Nagyon jól tudtam a tévéből, hogy csak huszonnégy óra elteltével tekintenek eltűntnek valakit. Már majdnem meggyőztem magam, hogy indulnom kell az északi városrészbe, és tovább keresnem anyámat, akár éjszaka van, akár nincs, pokolba a Családi Katasztrófavédelmi Tervvel, amikor a csendet fülsiketítő berregés (a csengőé) törte meg, és szívem nagyot dobbant az örömtől.

Botladozva, hebehurgyán iramodtam az ajtóhoz, és matattam a zárral.

– Anyu? – húztam el a felső reteszt, majd kitártam az ajtót… és szörnyű csalódás ért.

A lábtörlőn ketten álltak, egyiket sem láttam még soha életemben: egy tüskés hajú, kövérkés koreai nő meg egy inges-nyakkendős spanyol fickó, aki nagyon hasonlított Luisra a Sesame Streetből. Egyáltalán nem tűntek félelmetesnek, épp ellenkezőleg: megnyugtatóan testesek és középkorúak voltak, öltözetük mint a helyettesítő tanároké, de akármilyen barátságos arcot vágtak, elég volt megpillantanom őket, és tudtam, hogy eddigi életemnek vége.