Megjelent:

Vörös vihar

Kastély ajándékba – Sisi, a magyarok királynéja 1.

Előkészületben:

Az egyetlen – Sisi, a magyarok királynéja 2.

© Bán Mór, 2024

Szoboszlai Krisztina borítófotóján

Dutka Tímea szerepel

Borítóterv

Oláh Gábor

Térképgrafika

Ferenc Tamás

© Hitel Kiadó, Budapest, 2024

fotó © Szoboszlai Krisztina

grafika © Ferenc Tamás

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Rusznák György

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

www.hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-6702-23-4

Tartalom

I. A CSÁSZÁRNÉ MAGYARORSZÁGRA MENEKÜL

A váratlan látogató

A hadikórház

Grófok és császárnék

Árnyak az éjszakában

Haza, Bécsbe!

II. A ZÁSZLÓTARTÓ

Házastársi kötelesség

Falk

Kufstein

A betiltott vers

III. KORONÁZÁSI AJÁNDÉK

A döntés

Querétaro ostroma

Korona a jobb váll fölött

Ez nem az én fiam!

Hazatérés

Utószó

Dramatis personæ

Bibliográfia

A Gödöllői Királyi Kastély térképe

Köszönetemet fejezem ki a sorozat megírásához nyújtott hatalmas segítségért dr. Ujváry Tamásnak, a Gödöllői Királyi Kastély igazgatójának.

*

Harcsa Béla barátomnak hálával, amiért sok-sok évvel ezelőtt felhívta a figyelmem arra, hogy vannak érdekesebb történetek is a Downton Abbey-nál. A mi kastély-történeteink nemcsak lenyűgözőbbek, de van még egy előnyük.

A mieink…

A nagy vágy helyet ád a nagyobbnak

Szívünkbe sohasem költözik megelégedés

S ha elérted a boldogságod

Nem vagy boldog többé…

Erzsébet királyné – Sisi

Iróasztal{1}

19. sz. első fele, vagy még régebbi…

„Eredetileg rózsafa dohányzóasztal, kopott, töredezett, központi, négykonzolos kecskelábtámasztékkal, összekarcolt, színevesztett és hullámossá vetemedett diófurnér lappal. A faragott lábtámaszték konzoljai 20. századi pótlások, megmunkálásuk egyszerűbb és kevésbé kifinomult, mint a konzol asztallapot tartó faragványai, melyek vélhetőleg eredetiek. Az asztallap korábbi állapotában márványlap bevonattal bírt, annak eltávolítása után is íróasztalként funkcionálhatott.

A tárgy a korábbi jegyzékekben nem szerepel, a szovjet csapatok távozásakor a volt cselédlakások egyikének pincéjében volt fellelhető. Annak lehetősége, hogy valaha a kastély berendezési tárgyai közé tartozott, csak a selejtezés során merült fel. A tárgy 1996 óta az asztalosműhely raktárában került elhelyezésre, de felújítását a kuratórium állásfoglalása nem támogatta, kiselejtezésre alkalmasnak minősítette. Kiselejtezése azonban nem történt meg.

Az 1999-es eszközállomány-regisztrumba vétel során merült fel, hogy az asztalka dokumentálhatóan a kastély berendezési tárgyai közé tartozott a két világháború között. A 2002-ben elvégzett új szakértői vizsgálat megállapította, hogy a bútordarab már a kastély 1867-es koronázási ajándék során készített hivatalos átadási jegyzőkönyvében is szerepel, és vélhetőleg azonos az Erzsébet királyné szalonjában korabeli illusztrációkon látható asztalkával, annak többször felújított, javított formájában került a raktárunkba.

Annak megállapítása, hogy igazolható-e a restaurálást végző szakértői csapat azon írásban is megfogalmazott vélelme, hogy az asztalka (vagy annak korai változata) már a Grassalkovich-korszakban is a berendezési tárgyak között szerepelt, nem igazolható, de teljes mértékben ki sem zárható.

Az asztalka valódi korát és eredeti állapotát csak részletekbe menő szakértői vizsgálat tisztázhatná.

Addig megsemmisítését nem javasoljuk.”

A CSÁSZÁRNÉ MAGYARORSZÁGRA MENEKÜL

A váratlan látogató

1

1866 augusztusa

Tikkasztó, forró nap volt, mintha ez nyomorúságos, tengernyi szenvedést és gyötrelmet hozó nyár soha nem akarna véget érni. Verejtékben úsztak a nyitott landauer utasai, a lovakról meg egyenest szakadt a tajték. Csak a Duna felől fúvó, meg-megélénkülő szél hozott némi enyhülést, és tette valamelyest elviselhetővé a sétakocsikázást; beleborzolt a hajukba, különösen a férfi dús, gesztenyebarna, göndör fürtjeibe – a két asszony fejét és arcát csipkeháló védte a szúnyogoktól.

Sisi komoran ült a batár hátsó ülésén, a feje fölött tartott sárga napernyőn áttűző sugarak bájos foltokat festettek arcára. A férfit figyelte. Nem kis erőfeszítésébe került, hogy szomorúnak és lehangoltnak mutatkozzék eközben, hiszen a vele szemben ülő embert napok óta nem tudta kiverni a fejéből, éjjel-nappal rá gondolt, a palota folyosóin rendre őt vélte megpillantani, az ő délceg, daliás alakját. Az álmaiban is megjelent ezekben a napokban, éppen úgy, mint tavaly, Bécsben, de most sokkal erőteljesebben, arcátlan közvetlenséggel, tolakodó és tapintatlan közeledéssel, amit ő – még álmában is mély megdöbbenéssel tapasztalta – örömmel fogadott, és semmi jelét nem adta neheztelésnek.

De ezek csak az álmok voltak. Izgató, s egyben ijesztő álmok, de mégiscsak álmok.

A valóságban alig tudta levenni róla a szemét. Mióta elindultak, átrobogtak a Lánchídon, végigkocsiztak a szürke, pesti utcákon, és végre a tündöklő, forró mezők és erdők közé értek. Kényszerítette magát, hogy a tájat figyelje, és ne őt bámulja szakadatlan.

– Ne forduljunk vissza, felség? – kérdezte a férfi, és a királyné megborzongott a mély, sztentori hang hallatán. Hogy lehet, hogy ennek az embernek még a hangja is megremegteti a szívét, és különös, de cseppet sem kellemetlen csiklandozással hat egész testére, lelkére?

– Semmiképpen sem, gróf úr! Ellenkezőleg! Gyorsabban! Gyorsabban!

Az utóbbi hónapokban döbbenetesen gyorsan tanult, magyar kiejtése szinte már tökéletesnek volt mondható.

Andrássy Gyula elmosolyodott, ezüstfejű, diófa sétapálcájára támaszkodva, azzal a szinte huncut mosolyával nézett rá, amelytől Sisi szíve mindig hevesebben kezdett dobogni.

– Ahogy óhajtja, felség! Ahová kívánja, oda megyünk!

– És ha a világ végére akarok menni?

– Én oda is követem! – A férfi nem viselt kalapot, dús, borzas haja hullámozni látszott a kocsi zöttyenései nyomán, sűrű, de ápolt szakálla és bajusza közt férfias szája halvány, fölényes mosolyra húzódott. – Ámbár, ha jól látom, ha nem is a világvégére, de így haladva nemsokára a Károlyi-kastélyhoz érünk!

Őfelsége sokatmondó pillantást vetett az Andrássy mellett ülő felolvasónőre, aki néha csakugyan felolvasott számára ezt-azt, de nem ez volt a legfontosabb szerepe. Az volt a dolga, hogy társaságot és vigaszt nyújtson a császárnénak, hogy ismerje szíve minden titkát, és az is, hogy soha egy szót se áruljon el belőle senki emberfiának.

Ha létezett ember a földkerekségen, aki ismerte e magányos szív titkait, akkor az a halovány mosollyal nézelődő kecskeméti úrasszony volt. Ő tudott mindent.

Ida asszony elértette őfelsége pillantását, és szeme sarkából a mellette ülő Andrássyra sandított.

Régóta jól ismerték már egymást… most is, mint két titkos összeesküvő kacsintottak össze, s eme bensőséges gesztus láttán Sisi önkéntelenül is elkomorult. Elfordította a fejét, és feszülten fürkészni kezdte a tájat. Mostanság sokszor törte azon a fejét, vajon az ő szeretett Idája – aki nyilvánvalóan fülig szerelmes volt a grófba – valaha is megadta-e magát a nagy nőfaló hírében álló Andrássy gerjedelmeinek és vágyainak.

– Fót után visszafordulunk – jelentette ki a gróf, és karját a nyitott kocsi peremére tette. Nagy, emberes keze volt, izmos karja. Sisi feléje fordult, s igyekezett dacos kifejezéssel válaszolni, de nem igazán sikerült neki.

Andrássy mosolya, ha lehet, még fölényesebbé vált, de még távolról sem volt pimasz. Hétköznapi öltözéket viselt, mégis daliás volt, még ebben a szürke, supflis nadrágban, kék szárnyaskabátban is.

– Menjünk csak tovább! – jelentette ki Ausztria császárnéja. – Alaposan ki akarom szellőztetni a fejem!

Kíváncsiságot színlelve nézegette az elsuhanó tájat, a poros kis falvakat. Tudta, hogy búskomornak kellene lennie, nem lehet most más. Nehéz sóhajokkal kellene kifejeznie mély aggodalmát a háború miatt, a vereségek soráról érkező hírek és az államügyek tragikusra fordulása miatt, de Erzsébet képtelen volt most a háborúra gondolni. Végtére is a táj, amely elmaradt mellettük, megejtően bájos és barátságos képet mutatott, itt béke volt, a szellő kellemesen legyezte kipirult bőrét, és valahonnan a közelből bús hegedű hangja szárnyalt.

A császárné szíve hevesen megdobbant.

– Hallja ezt, gróf úr?

– Valahol a cigánnyal húzatják – Andrássy előrehajolt, és figyelmesen Sisi szemébe mélyesztette tekintetét. Kékesszürke szeme volt, szembogarában mintha apró gyémántok ragyogtak volna a napfényben; Sisi nem győzött csodálkozni, hogyan lehet egy férfi ennyire szép. – Régóta bús minden igaz magyar, asszonyom. Ön az egyetlen a világon, aki újra derűt varázsolhat szomorú szívünkbe.

Sisi a fejét ingatta.

Mindig ezt mondja. Mindig ezt hajtogatja. Olyan, mint egy mágus…

A szemembe néz, mélyen. A lelkembe lát. Nincsen előtte titkom, nincsen rejtett gondolatom. Tudja, mit érzek. Tudnia kell… A hangja simogatja a bensőmet, átjárja a testem legérzékenyebb rekeszeit…

És mindig ezt mondja…

„Ön az egyetlen a világon, aki újra derűt varázsolhat szomorú szívünkbe…”

Soha nem adja fel…

{1} A Gödöllői Királyi Kastély hivatalos leltári jegyzékének A/3542312516/ DV-543-as tétele. (Leltári jegyzékből törölve 1996. 3. 5-én, újra leltári jegyzékbe véve: 2002. 12. 2.)