Színház az egész világ

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

Színház az egész világ

William Shakespeare élete

Egy vázlat regénye

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1962

© Rónaszegi Miklós, 1962
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-4-6

www.ronaszegimiklos.com

William Shakespeare.

Az ő titkait meg nem fejti senki, az ő titkait őrzi az idő.

Nézd a könyvtárak ezernyi polcát és rajtuk a könyvek millióit. Hány van közöttük, amelyet csak őróla írtak! Hányan rohamozták már a titkok várát évszázadok óta! Mindhiába. A drámaírás fejedelme ő. Istenek között a halhatatlan. A drámának vannak óriásai – nála nagyobb még nem született.

Harminchét színdarab, két elbeszélő költemény, százötvennégy szonett őrzi a titkot.

Drámaíró volt. „Színész és drámaíró.” Aki hát igazán érteni akarja, ne csak olvassa műveit. Nézze és hallja is. Mert csak az élő szó bontja ki igazi szépségüket, csak a színészi játék fedi fel igazi mélységüket. Mennyi mindent tudunk meg belőlük az életről, az emberi lélekről – önmagunkról. Az alkotóról szinte semmit.

Hallatlanul keveset tudunk az életéről. A hézagos életrajz is egyre szegényedik. Mert múlnak az évek, és a szorgos, szigorú kutatás egyre-másra leplezi le az adatokat: ez tévedés, az hamisítás, amaz mendemonda… s ami megmarad, annak jó része is csak „lehetséges”, csak „talán” és „még nincs bebizonyítva”.

Ily módon őrzi a titkot – a szorgos kutatás is…

És őrzi a sír. Mi más őrizhetné jobban, mint a sír? A költőt szülővárosában temették el. Ott nyugosznak hamvai a stratfordi templomban. A sír fölött mellszobra áll, és a sírkövön négysoros vers olvasható:

Jézusnak híve hogyha vagy,
Pihenni hagyd e csontokat.
Áldásom rád, ha itthagyod,
Átkozott légy, ha bolygatod!

Kezdetleges, naiv vers, Alig hihető, hogy a szonettek költője írta.

Múlik az idő, és ma már senki sem hisz az átkok erejében – mégsem akad senki, aki a sír köveit elmozdítaná.

Ugyan miért is tenné? Mi lehet a sírban? Por és hamu.

Mégsem nyugodhatunk soha. Örök vágyunk, hogy megismerjük az alkotót. Örök vágyunk, hogy a művek mögött felfedezzük az embert.

Mert a legnagyobb titok – az ember.

Legyen hát segítőnk most a képzelet! A valóság és az elképzelés. Biztos és bizonytalan adatok apró köveiből rakjuk ki életének színes mozaikját! És töltsük ki a hiányzó kockák helyét a történelemnek, a kortársak életének és a hajdani mindennapoknak színes cserepeivel!

Próbáljuk meg felidézni az embert!

Nem tanulmány, ami itt következik. Mert sokszor magunk szőjük majd a mesét, ahogyan – igazolt tényekből és tévhitnek tűnő állításokból – hihetőnek látszik.

Nem is regény, ami itt következik. Mert bármily szegényes is a hiteles életrajz, sokszor fejet hajt előtte a képzelet. Nem több ez a könyv, csupáncsak vázlat. Itt formálódik a szemünk láttára.

AZ IFJÚKOR

William Shakespeare, angol színész és drámaíró 1564. április 23-án született a közép-angliai Stratford-on-Avon nevű városkában. Apja jómódú gazdálkodó és kereskedő, neves kesztyűkészítő mester. Anyja kisnemesi család leánya, név szerint Mary Arden, a szomszédos Wilmecote-i tehetős farmernek, Robert Ardennek leánya. – Angliában ez idő tájt I. Erzsébet királynő uralkodott ötmillió alattvalója felett. És a hívő lelkeken is ő uralkodott, mivelhogy az anglikán egyház feje nem a római pápa, hanem az ország uralkodója.

Régi szokás, hogy nagy emberek életrajzát a gyermekkorukkal kezdik. Vajon felsejlik-e már az óbégató csecsemőben a későbbi elhivatottság? Vajon ráhajolt-e bölcsőjére jósolgató öregasszony, és volt-e anyjának különös álma, amelyben fiát angyalok között, fénylő arccal látta? De hát melyik csecsemőnek nem jósolnak hírnevet és dicsőséget az öregasszonyok, vajon melyik édesanyában nem dobban meg olykor váteszi hangon a szív?

A csecsemő, aki 1564. április 23-án világra jött a Henley Street-i ház egyik szobájában, „harmadik gyermek, de a fiúk között a legidősebb”.

– Végre fiú! – kiáltott fel a bábaasszony. – Végre fiú! – kiáltott fel John Shakespeare uram is bizonyára, mert a fiúgyermek íme bizonyosság, hogy a felfelé törekvő Shakespeare család megmarad, és nem hal majd ki a szétszóródó leánygyermekekkel.

A felfelé törekvő Shakespeare család…

A költő regényét – apjának regényével kell kezdeni. Mit tudunk az apáról? Annyit, hogy gazdagodó ember – s ez folyamatot jelent. A Stratford környéki bérlő előbb gabonával, gyapjúval és bőrrel kereskedik, földet vásárol, bejegyezteti magát a stratfordi kesztyűkészítők céhébe, és végül gazdagon nősül.

És alig hinném, hogy szerelemből nősül, mert vidéken – akárcsak a királyok udvarában – nem szerelemből házasodnak az emberek. A szerelem csak a költők meg mindenféle csavargó színészek képzeletében él. Itt Stratfordban a házasság annyit jelent, hogy két család meghányjaveti boldogulásának további irányát: a gazdagság foka, a hozomány és az örökség várható nagysága minden… a szerelem majd megjön később.

John Shakespeare pénzesládájának jót tehetett a Mary Ardennel kötött házasság. Ötven acre (k.b. 35 hold) föld és egy ház volt a hozomány, és mert a jó házasság társadalmi megbecsülést is jelent, a gazdagodó stratfordi polgárt előbb sörkóstolóvá, majd mire a kis William négy-öt éves, tiszttartóvá s végül polgármesterré választják.

Egyelőre azonban mindennél nagyobb öröm, hogy fiúgyermek érkezett a Shakespeare-házba, amelynek utcára nyíló üzletében négy mesterlegény formázza-varrja a kesztyűket. S ne higgyük ám, hogy ezek a kesztyűk csak a hideg ellen valók, vagy csak a divatot szolgálják. Van egy szokás, amelyet a főrangúaktól szerencsére eltanulnak a polgárok is – esküvő alkalmával szívesen fogadott előkelő ajándék egy pár finom kesztyű.

John Shakespeare uram örül ennek a szokásnak, és örül annak is, hogy a dolgok nagyszerűen összevágnak. Amióta jól házasodott, a városi tanácsurak többre tartják, amióta többre tartják, több a hitele, és több a vevője is… no és ráadásul itt a fiúgyermek, aki naphosszat keservesen ordít a bölcsőjében, de hát csak hadd ordítson, hadd harsogjon az oá-oá, az a dolga egy csecsemőnek, hogy sírjon.

Fontos, hogy fiú, aki majd továbbviszi a család nevét és vagyonát…

Elképzelhetjük John Shakespeare mestert korán kopaszodó, gyors beszédű embernek, aki kissé merev és szigorú fajta, amolyan „nyakas paraszt”. Egy évszázad múltán ilyenekből verbuválódnak majd Anglia forradalmat gyújtó puritán polgárai. Mary Arden ellenben lágy szavú, vidám teremtés talán, a feleségek középkori eszményképe, aki a jómódban is megmarad ura hű szolgálójának, a ház első cselédjének. És bizonyára vallásos is, templomba járó fajta, akinek egész életét, minden gondolatát át- meg átszőtték a zsoltárok szavai, a biblia történetei és saját képzelgései.

A növekvő kisfiúnak tehát aranyélete volt, dédelgették is addig, amíg újabb testvérei nem születtek. De pajtásokat azután is talált, naphosszat csatangolt a nagy kertben, a gyümölcsösben és az Avon folyócska partján, ahol parittyával lődözte a madarakat, és hitte magáról, hogy ő a bibliabeli Dávid, aki legyőzi Góliátot (az is parittyával hadakozott ám), vagy társaival belevetette magát a környékbeli dombok erdős-bokros ligeteibe, és azon álmodozott, vajon mikor találkozik a mesebeli tündérekkel, a különös manókkal?

No és persze a mondavilág híres alakjaival, a Zöld Lovaggal, meg Artúr király kerek asztalának lovagjaival, vagy éppenséggel a híres-neves Robin Hooddal, a legnagyszerűbb csavargóval, aki csak valaha élt.

Mindez át- meg átfutott az agyán, miközben a gyerekhad kaviccsal dobálózott, vagy kertek mélyén kilencbotost játszott, ami nem volt más, mint a mi kuglink őse. Will egymagában még aligha kószált messzire, hiszen nemcsak szép tündérmesék vannak, hanem boszorkányhistóriák is. Sőt, élő, valóságos boszorkányok is, akik elrabolják a kisgyermekeket, megrontják a tehenek tejét, vagy éjszakánként rátelepszenek áldozatuk mellére, hogy halálra fojtsák. Jaj, ezek szívdobogtató, rémületes gondolatok. Ha éjszaka jutottak eszébe a boszorkányok meg a pokolbeli ördögök, hát összekuporodott egészen, bebújt a tollas dunyha legmélyére, és addig hallgatta rémült szíve dobogását, amíg újra el nem aludt.

De hogyha fényes nappal, az üres szobában lepte meg a félelem, nem volt hova bújnia. Ilyenkor ereje sem volt, hogy elszaladjon. Dermedten állt, talán éppen a pohárszék mellett, és meredt szemmel bámulta a szemközti falnál a nagy ruhásládát, amelynek a teteje… éppen nyílni látszott, és rajta a terítő… libbenni látszott…

Ilyenkor igazi megváltásnak tűnt, ha rányitott az anyja vagy az öreg dajka:

– Ó, te kölyök, már megint torkoskodni akarsz! Hát nem tudod, hogy a gyomor az ördög kísértése?! Ó, Krisztusnak anyja, könyörögj érte! A megváltó kereszthalált szenvedett miértünk, ez a gyerek pedig… ó, nagy isten! Will ilyenkor messzire futott, mert ha nem is nyúlt a pohárszékhez, a gyanúsítással egy időben elcsattanhatott egy-két nyakleves. A pohárszék ugyanis a család második számú kincseskamrája volt, tele „a test kísértéseivel”, úgymint borssal, szegfűszeggel, gyömbérrel, szerecsendióval, fügével, mazsolával, datolyával és mandulával, messzi, messzi földrészek ízes csodáival, és persze egy-egy flaska körte- vagy almaborral, gyönge és erős sörökkel. Ez utóbbit bizonyára nem bűnös élvezetből, hanem hivatali kötelességből fogyasztotta elmélyült buzgalommal a kesztyűkészítő John mester.

Will tehát elfutott, de a rettegése nem szűnt. De sok minden is ijeszthette hajdanában a kisgyermekeket…! Ó, nemcsak a mesék, amelyekben tündérek, manók, varázslók és boszorkányok nyüzsögtek ijesztő zűrzavarban. Voltak valóságos történetek is, amelyeknek hallatára összeszorult a torka.

– Kicsi lány koromban bizony Londonban is jártam – mesélte a dajka. – Csuda nagy város ám az. A folyója százszor nagyobb, mint az Avon, és rajta akkora hajók úsznak, mint a Szentháromság-templom itt Stratfordban. Hej, láttam ám, hogyan végezték ki a mi felséges királynőnk édesanyját, Boleyn Annát.[1] Nagy, fekete csuklyában jött a hóhér, csak úgy villogott a gonosz szeme, aztán lecsapott a bárddal a királynő hattyúnyakára. Az a szép fej pedig elgurult… hát azt mondják, amikor koporsóba tették, még akkor is rápislogott a királyra.

Miért is ne hihetnénk, hogy ilyen és ehhez hasonló históriákat meséltek téli estéken a vidéki házak szobáiban, amikor a kandallók tüze ide-oda ugráltatta az emberek nagyra nőtt árnyékát a falakon.

– Hát még Vérengző Mária, az volt csak a rettentő királyné! – tódít ott a valaki, talán a kertész, talán éppen John mester. – Itt, a Bridge Street végén is égett egy máglya. Emlékeztek talán az öreg Peter apóra, akit nyár derekán szél ütött. Annak az apja égett a máglyán. Borzasztó volt látni, ahogy a lángok beleharaptak a testébe, csak úgy vonaglott és sírt az öreg, igaz hívő protestáns volt, és nagyon jó ember… borzasztó volt látni…

Jaj, borzasztó lehetett látni, de elképzelni talán még borzasztóbb volt. Mert a valóságnak vannak határai, a képzeletnek nincsenek. A képzelet oly félelmetessé növeszti a kivégzések, megkínzások, a tűzhalálok képeit, hogy csak úgy zeng-bong, sikong az egész ház a rég elhalt üvöltésektől.

A kis Will ilyenkor kimeredt szemmel, zsibbadó szájjal hallgatott, aztán hirtelen eltört a mécses, Shakespeare uram igaz bosszúságára, és keserves, mély hangon bőgni kezdett a kiskölyök…

– Elhallgass, te síró duda! Nem is vagy te az én fiam. Hát ilyen egy igazi Shakespeare, egy Lándzsarázó?[2]

– Kisgyerek még, kisgyerek még – motyogta Mary asszony, és nem tudta hirtelen, vajon Willt vigasztalja-e, vagy a legkisebbet babusgassa.

– Ne félj, te gyerek! – nevetett a mester. – Aki istenben bízik, aki becsülettel dolgozik, van földje meg háza, annak nem kell félnie semmitől.

De a gyerek továbbra is félt. Miért is ne félt volna, hiszen oly sok minden ijesztgette akkortájt a kicsiny gyermekeket. Furcsa szívdobogás, reszkető szégyenkezés fogta el sokszor, mert attól tartott, a pajtásai csúfolni fogják ezért. Hiszen amúgy is sokat ijesztgették egymást. Két kezük ujjait összefonták, öklüket kifeszítették, és úgy bökdöstek a másik arca felé:

– Huh, jön a halál! – kiabáltak, és élesen felnevettek.

– Huh, jön a halál! – kiabálta Will is, miközben nagyot nyelt, hogy eltűnjék torkából a gombóc.

A stratfordi számadáskönyvek tanúsága szerint majd minden esztendőben vándorszínészek látogatták meg a várost. Tisztelegtek a polgármesternél, engedélyt meg támogatást kértek, s ha megkapták mindkettőt, gyorsan összeeszkábálták színpadjukat valamelyik sörház termében vagy a fogadók udvarán. Erkölcsnemesítő színdarabokat játszottak az egyszerű nép meg a fiatalság okulására. A „királynő színészei” 1568-ban nyolc shilling támogatást kaptak a várostól. 1573-ban Leicester gróf színészei látogattak Stratfordba: a polgármester hat shilling nyolc pennyt fizetett ki nekik. Persze játszottak más társulatok is, s több-kevesebb segélyt mindegyik kapott.

John Shakespeare uram – mert még mindig ő a „regény” hőse – immár stratfordi polgármester. S ahogy magam elé képzelem arcát és alakját, ahogy felidézem magamban kapkodó, kissé fontoskodó gyors beszédét, különös, de érthető változást látok rajta. John Shakespeare kesztyűkészítő mester arcáról megelégedettség sugárzik. Elérte, amiért hosszú időn át küzdött: pár évtized alatt csinos vagyont halmozott fel, teli a pénzesládája; földje, háza is van, s már arra gondol, megpróbálkozik azzal, amit a főurak és nagybirtokosok jó évszázada csinálnak: bérbe veszi Sir Thomas Lucytól a környék legjobb legelőjét, hogy azon maga „termelje” a gyapjút, amellyel eddig csak kereskedett.

Mindezt természetesen semmi sem bizonyítja. Sem azt, hogy John Shakespeare mesteren úrrá lett volna a bűnös önelégültség, sem azt, hogy miféle üzleti vállalkozásokon törte a fejét. De hát „feltehető” és „elképzelhető” mindez, mint ahogyan elképzelhető, hogy minden alkalommal felolvasta a vándorszínészek előtt a kemény intelmet:

– „Mindama színész, bajvívó és vándorballadás, aki nincs királyság egyetlen főurának szolgálatában sem, és vándorolván nincs birtokában legalább két békebíró engedélye, csavargónak, semmittevőnek és koldusnak tekintessék és a szerint ítéltessék.”[3]

– Megértettük, Shakespeare uram – felelték a színészek. – Kérjük, legyen bizalommal hozzánk, mert íme, itt az okirat, mely patrónusunk kilétét bizonyítja.

A polgármester kegyesen bólintott, és rendelkezett, hogy a „királynő társulata” nyolc shilling támogatást kapjon, hogyha közös megelégedésre és a hívő lelkek épülésére játszanak majd.

Természetesen nem mindenki fogadta szívesen a színészeket. Voltak a tanácsurak között jó páran, akik az ördög cimboráit, a bűn csábító angyalait látták e kopott, nagyhangú társaságban. Ezért aztán sokan nem nézték jó szemmel a polgármester határozatát, jóllehet megértették, hogy „a királynő színészeinek” mégsem lehet egyszerűen kiadni az útját.

A városka tehát készült az előadásra. Készült a Shakespeare család is, ahol nagy izgalom fogadta a családfőt. A gyerekek körbetáncolták, és mindenféle csacsiságot beszéltek összevissza, hogy mi lesz, hogy lesz, lesz-e disznófeje a színész bácsiknak, és lesz-e ismét kergetőzés az emelvény szélén. A kis Will is együtt izgult a többiekkel, ámbár ez volt az első alkalom, hogy eszével fogta fel a dolgokat, hiszen az effajta ugrifüles kis kölyök alig emlékezhet az esztendővel előbbi színjátékra.

A szelíd mosolyú mesterné asszony azonban riadozott, mint mindig, és akárcsak a puritán tanácsurak a városházán, ő is egyre azt bizonygatta, hogy a színészek az ördög teremtményei, és tolvaj, koldus népség mind, aki a színpadon hangoskodik.

– Hagyd el már… – legyintett ilyenkor John mester. – Akármilyen semmittevő népség… gondold meg, ezek nagyurakkal is komáznak ám. És mindenféle hírnek hordozói. Tudod-e, hogy a pápista spanyolok elől harmincezer holland protestáns menekült át a Csatornán? Nagy veszedelem támadt odaát. Csak ide nehogy eljusson.

– Mondta ezt már kegyelmed tavaly is. Amikor hírét hozták, hogy a skót királynő (Isten tartsa meg) hozzáment Darnley grófjához.

John Shakespeare uram ingerülten rázta a fejét.

– Összezavarsz mindent. Stuart Mária királynőt nem tavaly vette feleségül Darnley grófja… eh, emlékezz, tavaly, Krisztus urunk születésének 1567. esztendejében már megölték Darnleyt. Érted? Megölték… egyszer még tönkreteszel azzal, hogy mindig mindent csak összezagyválsz…

A kis Will hallgatott. Tágra nyílt szemmel nézte apját és anyját. Tudta jól, hogy ez nem komoly összezördülés, apa csak mérges, mert anya nem ismeri a „világ dolgait”, és mindig összezavarja, kinek mit kell mondani. Az üzletbe ugyanis sokféle ember benyit. Az egyik titokban katolikus hiten van és valami római Antikrisztust imád.[4] A másik ellenben Erzsébet királynő őfelségét tartja minden hivő lélek urának, vagyis anglikán, a harmadik ellenben (noha letette az anglikán egyházra az esküt, és nem fizet semmiféle bírságot, amely a titkos, illetve felfedezett katolikusokat sújtja), sehogy sem szereti a királynőt, és azt állítja, őfelsége a pápistákhoz húz, és hogy Krisztus híveit semmiféle felsőbb úr, hanem csakis a hivők közössége kormányozhatja. Ezek hát a puritánok, akiket mindenki gúnyolt, mert csuda-fura ájtatos népek voltak, s egy csomó butaságot beszéltek mindig… de hát apa mindenkivel egyaránt kedves volt, és mindenkinek a nyelvén tudott beszélni.

Anya ellenben unos-untalan csak mosolygott, és e mosolyhoz egyáltalán nem illő, sápítozó óbégatásba fogott, amit aztán senki sem értett.

A kis Will csak annyit látott, hogy a vevők és látogatók néha furcsán néznek anyjára. Csak később tudta meg, hogy a puritánok meg az anglikánok azt hitték, titkos pápista. A pápisták meg a puritánok pedig azt gondolták róla, hogy az anglikán egyház besúgója…

– Tönkreteszel, egyszer még tönkreteszel – mormogta az apa, s később, hogy gondolatát mégis befejezze, hozzátette: – Igaz, hogy tavaly jöttek át a holland takácsok, hanem őfelsége letelepítette őket Norwichban, és arra kötelezte valamennyit, hogy ki-ki egy angol inast fogadjon magához. Azt mondják a színészek, hogy ha ezentúl itt készül a posztó, megnő az ára a nyersgyapjúnak. Hohó, látod, jól sejtettem én!

Vagyis, hogy jó lesz idejében bérbe vennie azt a bizonyos birkalegelőt, sőt talán meg is vásárolhatná egy másikkal együtt, ha most elzálogosítaná egyik földjét meg a házát.

A kis Will mindebből aligha értett valamit. Csak az zsongott továbbra is a fülében, hogy a színészek koldusok, csavargók, s ő már tudta, kik azok a koldusok és csavargók…

Mert abban az időben Anglia országútjain koldusok és csavargók kisebb-nagyobb csapatjai vándoroltak meg nem szűnő folyam gyanánt. A falvak és városok időről időre megteltek a nyomorultak tömegével, akik közül soknak fél füle hiányzott, vagy rejtegették a homlokukra égetett „S” (Servant), illetve a mellükre sütött „V” (Vagabond) jelet.[5] S jaj volt az ilyen megjelölteknek, mert ha elfogták őket, egy régi törvény értelmében rabszolgává lettek minden pereputtyukkal, s még örülhettek, hogy a felakasztást elkerülték.

A kis Will talán maga is látta, miképp lesz földönfutóvá egynémely szegény paraszt Stratford-on-Avon környékén, aki azelőtt bérelt földön tengette nyomorúságos életét. Még nem tudhatta, hogyan és miért folynak a világ dolgai a maguk medrében, de hallhatta nemegyszer, hogy a bérlők élete örökös rémüldözés, hogy okosabb dolog ám juhot tenyészteni, mint földet műveltetni, tudják azt a gazdag nemes urak immár száz esztendő óta… s lám, a földet bíró új polgárok is megpróbálják el-elűzni földjükről a bérlőket, ha egyszerűen nem megy, hát mindenféle vádak alapján.

S aki egyszer az országutakra kerül, az már „gonosz ember”, piszkos, vicsorgó gyilkos, kisgyermekek elrablója, derék polgárok gyilkosa, akire korbács, akasztófa, tüzes vas, kín és jajgatás vár.

– Isten irgalmazzon minden csavargónak – suttogták a felnőttek. – Bizony, nem jó a törvénnyel ujjat húzni… Nem jó a törvénnyel ujjat húzni – jutott Will eszébe, valahányszor felhangzott a Henley Streeten a koldusok kereplője.[6]

S ha ilyenkor hirtelen elöntötte ismét a félelem forrósága, rögtön a fülében csengett apjának szava, ahogy anyjával vitatkozik: egyszer még tönkreteszel…

Nem jó bérlőnek lenni, nem jó koldusnak lenni, nem jó a törvénnyel ujjat húzni. Mindenki fél – de senki sem mutatja.

Ez bizony csodálatos felfedezés volt. Saját, titkos játéka lett, mert a kisgyermekek sokszor eljátszanak azzal, hogy figyelik a felnőtteket. Apa a templomban ájtatosan lesüti a szemét, pedig odahaza sokszor káromkodik (ami tiltott dolog és nagy bűn), anya, aki mosolygós, riadt mindig, ha templomba vagy színielőadásra mennek, felveszi drága, 14 shillinges szaténból varrt, hasított ujjú ruháját, s jóllehet, a törvény szerint csak fehér főkötő illeti meg, mivelhogy férje nem nemesi származású, hát az a fehér főkötő tele van gyönggyel, drágasággal. Egy polgármesterné csak nem járhat úgy, mint afféle szolganép fehérszemélye. Shakespeare-né asszony mégis szégyelli ezt a főkötőt, hangos veszekedések, keserves sírások vannak miatta, pedig a pap szegénynek és gazdagnak egyaránt szerénységről és alázatosságról prédikál… És hogy kell fújni a tízparancsolatot! A kis Will fennhangon darálja oda és vissza – ámbár visszafelé mondani imát vagy szent szöveget… hm, ezzel vigyázni kell. Állítólag a mágusok, az ördögökkel cimboráló varázslók idézik meg úgy a sátánt, hogy visszafelé mondják a Miatyánkot.

Will agyában mindez szaggatott képekben, nagy összevisszaságban kavargott, és a nagy készülődés, az örömteli viháncolás közben hirtelen elkomolyodva maga elé meredt.

– Mi ütött már megint ebbe a gyerekbe? – hallotta a felnőttek hangját. – Bamba jószág, mi lesz belőled? Birkapásztor?

Ki a megmondhatója, a kisfiú talán megint reszket ott belül? Csípős izgalom szorongatja a torkát. Mert az előadás színészei csavargók, koldusok: „rossz emberek”. Olyan félelmetesen fognak ordítozni, mint a tolvajok, ha kalodába zárják őket a piactéren, és ha az ördöggel cimborálnak, talán még szamárrá varázsolnak mindenkit…

Nem jó a törvénnyel ujjat húzni. A tízparancsolat szerint kell élni. De a tízparancsolat azt is mondja, hogy felebarátaink házát és földjét nem szabad megkívánni… Apának azonban tetszik Sir Thomas Lucy legelője. Szeretné bérbe venni.

És elképzelem, ahogy a kis Will kábult értetlenkedéssel lépked be a fogadó udvarára, ahol már áll a színpad emelvénye. És izzadt kézzel szorongatja apja erős kezét.

– Tehát a Biztosság bölcsőjét adják elő, uraim? – kérdezi Mr. John Shakespeare a színészek vezetőjét.

– Igenis, mélyen tisztelt polgármester uram! A Biztosság bölcsőjét adjuk elő. S minthogy ez a fogadó csak földszintes épület, előkelő vendégeinket megbecsülendő, a színpad két oldalára helyeztük el a páholyokat.

A Shakespeare család felvonult a színpadra, amelynek két oldalán hosszú lócákat helyeztek („páholyok” gyanánt), és azon már ott nyüzsgött Stratford-on-Avon színe-java. Ott ült Sir Thomas Lucy, a békebíró is, aki így fordult a polgármesterhez.

Isten hozta, uram… hm, hát én is eljöttem, mert mondok, ha a hívő lélek kellő mérséklettel és megvetéssel, továbbá kellő tartózkodással vesz részt az effajta hívságos és istentelen mulatságokon, abból baj nem származhat…

– Derék, vallásos emberek ezek a színészek, Sir. Moralitást adnak elő, erkölcsnemesítő játékot.

– Tudom én azt – mordult fel Sir Thomas. – Lovagi szavamra mondom, mindig tudom, mi készül ebben a városban, hm… – S még hozzátette félhangon. – Csupa istelenség…

Will figyelt. Figyelte apját, aki mélyet sóhajtott és különös szemmel nézett Sir Thomas-ra. És figyelte Sir Thomast, hogyan szenteskedik…

Aztán megszólalt a zene, és elkezdődött a játék.

– Higgye el, Sir – mondta John Shakespeare –, éppen e paraszti és alja nép okulására valók a moralitások.

– Pápista örökség.

– Őfelsége a királynő nagy kedvét leli bennük.

A színpadon, oly közel Willhez, hogy akár a ruháját érinthette volna, megjelent egy aranyba, bársonyba öltözött király. Vele voltak vezérei és tanácsosai, akikkel hosszú vitába elegyedett. Will nagyon figyelt, de a vitából semmit sem értett. Talán csak annyit, hogy a király valamire büszke, és öblös hangon kineveti a minisztereit. Azok pedig egyre jobban kiabáltak, a király is kiabált, közben a mellét verte, és esküdözött égre-földre… És Will, még mindig szorongó szívvel arra várt, hogy valami borzasztó dolog történjen. Várta, mikor változik majd szamárrá vagy disznóvá mindenki a színházban, és mikor jönnek majd a poroszlók, hogy borzasztó pallosukkal lenyakazzák ezeket a kiabáló csavargókat.

Nem poroszlók jöttek, hanem három női ruhába öltözött fiú, akik magas hangon csicseregtek, mintha valóban nők volnának, és egyre csak illegették magukat a király előtt. A hangzavar most már nagy volt, mert a fogadóudvar végében sör után kiabáltak a rekedt kocsisok, és elöl, az emelvény alatt vidáman füttyentgettek a nézők (akárcsak a kutyafuttatáson), amikor a három nő elrángatta vezérei közeléből a királyt.

– No látja, polgármester uram – mondta egészen hangosan Sir Thomas. – Az alja nép a maga nyelvén magyarázza a játékot. És örül a bűnnek…

– A három nőalak a Gőgöt, a Kapzsiságot és a Paráznaságot, vagyis a bűnöket jelenti.

– Éppen ez a baj… Hogy nincs megmondva világosan…

– Figyelje csak, éppen most „mondják”.

A három nőalak társaságában evett-ivott a király. Aztán lefeküdt aludni, egy bölcsőszerű ágyba. A nők pedig körülállták és énekelve betakargatták. S Will látta, hogy a bölcsőbe odakészített disznóálarcot hirtelen ráhúzták a király fejére. Aztán felkelt a király, és nagy büszkén szavalt, mintha mit sem tudna arról, hogy elcsúfult az ábrázata.

– Hogy a sátán tüze égetné meg ezt az egész istentelen bandát.

– Sir Thomas, beszélhetnénk a legelőről. Jó ajánlatom van…

– Tiltakozom az előadás ellen.

– Jó ajánlatom van a legelőre, Sir Thomas.

A disznófejü király fel-alá sétált a színpadon, a közönség pedig jót nevetett. De nem sokáig. Mert az emelvény mélyéből egyszerre csak előlépett két öregember. Az egyiken kék ruha volt, akárcsak a törvényszolgákon, a másikon pedig vörös köpeny, mint a hóhérokon. A kékruhás egy hatalmas buzogányt tartott a kezében, a másik pallost. Komoran, egyszerre lépkedtek úgy, hogy mindenki észrevegye a megjelenésüket. A nézőtér lassan el is csendesedett (Willnek hevesen dobogott a szíve), csupán a Gőg, a Kapzsiság és a Paráznaság nevetgélt a királlyal, és a miniszterek tettek úgy, mintha észre sem vennék a közeledő Világ Végét és az Utolsó Ítéletet.

A két öreg ekkor a bölcsőhöz ért, és a kékruhás a buzogányt teljes erejéből belevágta. A bölcső hatalmas reccsenéssel szétesett, a díszes kíséret a három nőalakkal együtt sikoltozva elrohant.[7]

Ottmaradt a király, aki zokogva térdelt bírái elé.

A nézőtér visszafojtott lélegzettel hallgatott.

És fönn a színpad szélén, apja térdének támaszkodva, a kis William Shakespeare… (ó most írhatnám, hogy – hangosan felsírt. De nem írom, mert azt hihetné bárki, a leendő tragédiák csírája már akkor bontakozott benne. S ez nem igaz. S most írhatnám azt is, hogy – hangosan felnevetett, kínos perceket okozva tekintélyes apjának. De nem írom, mert azt hihetné bárki, hogy e kisgyermek már akkor felismerte a harsány ripacskodás nevetséges voltát. S ez sem igaz. Aztán írhatnám – mert elképzelhető –, hogy egyszerűen elaludt az apja ölében. Kis fiúcska még ő, aki nagyon figyelt, s a sok látnivaló, a hosszú feszültség és a sok beszéd elálmosította. De nem írhatom, mert a képzelet könnyen megnövelné a pillanat jelentőségét. S akadnak talán érzelgős lelkek, akik úgy értelmezik, hogy a maszatos orrú kisgyerek más, nagyszerűbb színdarabokról álmodott akkor…)

A moralitás legizgalmasabb pillanataiban, amikor a király fennhangon ágált bírái előtt – én úgy képzelem –, a kis William Shakespeare nem figyelt sehova. Apja térdére támaszkodott és talán – Sir Thomas Lucyt nézte. Nézte, nézte, messzire néző tekintettel, és kicsiny kobakjában zsongott-nyüzsgött a sokféle gondolat.

Nyolcéves lehetett, amikor beíratták a stratfordi Grammar Schoolba. Itt ismerkedett meg a reneszánszkori latinos műveltség alapjaival. A kisdiákok abban az időben az Accidence-szel kezdték, majd William Lily: Latin Grammarjével folytatták tanulmányaikat, hogy végül, a Sententiae Pueriles után a bölcs, ókori szerzőkre térjenek át. Ovidius, Vergilius, Horatius, Livius, Seneca és Cicero művei szerepeltek a tananyagban, ámbár nemcsak az ifjúság, hanem a művelt felnőttek is e szerzőket forgatták mindennapi olvasmányuk gyanánt. William Shakespeare tehát olvashatta mind e szerzők műveit, és felébredt benne a klasszikus korok csodálatával a kívánság is, hogy képeket, hasonlatokat, szimbólumokat, sőt eszményeket a pogány ókor történelméből és mondavilágából kölcsönözzön beszédben és írásban egyaránt.

Csodálatos világ volt ez, szentigaz! Megannyi Hermes, Tantalus, Phoebus, Daedalus, Dido és Hecuba…![8] Szinte ott lebegtek a levegőben, az emberek személyes jó barátja valamennyi. S valahogy mintha leszálltak volna fénylő trónusaikról, hogy mesevilággá varázsolják a tudatlan pórnép mindennapjait is. Mert akárcsak abban a réges-régi aranykorban, úton-útfélen beléjük botlott az ember. A vándorszínészek színpadán, az egyházi ünnepek maskarás felvonulásain, vagy I. Erzsébet királynő híres mulatságain feltűnnek a görög és római mondavilág híres figurái… és lám csak, mindenki érti, mindenki is meri őket!

Hogyne ismerné! Az anglikán egyház szigora, az istenfélő álszemérem megtiltja a képes ábrázolásokat. A protestánsok kiűzik a templomból Krisztus, a Madonna és a szentek bálványait… A színpadon pedig nem szabad kiejteni Isten nevét… Akkor hát Zeuszra esküsznek és Zeuszhoz könyörögnek a szereplők a nyilvános mulatságokon, a maskarás felvonulásokon a Gyermek, az Anya örök jelképei nem a Kisjézus – hanem talán Ámor, s nem Szűzmária – hanem talán Vénusz, és a Fényt sem a Szentlélek galambja – hanem talán Apolló szépséges figurája jelképezi…

És ezeket az isteneket, istennőket sem óvni, sem tisztelni nem kell, semmiféle képmutatás nem vigyáz reájuk – pajzánok, szabadok, és kedvére bonyolíthat köréjük újabb meséket a képzelet.

A divat is nekik kedvez. Anglia ködös, hideg és rideg ország – mégis telve van olaszos forrósággal. Mert ez időben Itáliából származik át Angliába az ókor felfedezése, Itáliából e kultúr-pogánykodás, mely mintha szamárfület mutatna a véres és komor vallási vitáknak. Onnan jön minden, ami antik és minden, ami új, persze főképpen ami a szellemieket illeti a legfelsőbb előkelőségek művelt és félművelt, avatott és sznob köreiben.

A kép mégsem olyan idillikus, mint az allegorikus alakok elhitetnék. Egész Anglia örökös feszültségben és az érzelmek viharában él.

Vallásháború tombol egész Európában. Az inkvizíció máglyáin Luther, Kálvin könyvei és hívei. A lelkekben lázadás forr – hiszen tudjuk ezt jól a történelemből.

Lázadás forr az emberek életében is – tudjuk ezt is a történelemből. A nyomtatott könyv, az anyanyelvű biblia és vele a dolgok új felismerése immár nemcsak az egyház gondja. Valami mást is jelez, amit úgy mondunk, a polgárság fejlődése. És valami mással jár egy időben, amit úgy mondunk, eredeti tőkefelhalmozás.

Olvassátok el Morus Tamás Utópiáját. Megtudhatjátok belőle, Angliában hogyan „falják fel a birkák az embereket”. William Shakespeare születése előtt jó száz esztendővel megindul Anglia-szerte a termőföldek „kisajátítása”, és e földekről a népes családú bérlők kegyetlen elkergetése. A termőföldeket birkalegelővé változtatják. A nyájak őrzésére elegendő néhány ember… Anglia gyapjúját a Csatornán túl a Németalföld takácsai szővik fel. A gyapjú kelendő árucikk. A nagy földesurak immár a Pénz bűvöletében élnek. A hajdani parasztok pedig az országutakon kóborló koldusokká, csavargókká lesznek – és számuk egyre nő. Nő, növekszik kegyetlen gyorsasággal, száz-kétszáz esztendő sem elegendő rá, hogy a városok műhelyei, a szaporodó üveggyárak, hajógyárak, papírgyárak felszippantsák őket.

Nemcsak a birkák „falják” az embereket. Az isten is „falja” az embereket. Míg egész Európában a parasztok, a nincstelen szegények nagy reménysége a reformáció – Angliában a feleségnyakaztató VIII. Henrik reformál. De miféle reformáció ez? VIII. Henriknek a pápa a „defensor fidei”, „a hit védője” címet adja Luthert támadó írásaiért. És VIII. Henrik megtartja ezt a címet akkor is – amikor szakít a római egyházzal. Legendás hírű szakítás volt ez: a király uralkodói gőgből és férfiúi büszkeségből egész országával hátat fordít VII. Kelemen pápának, mivelhogy az nem akarta őt elválasztani feleségétől, Aragóniai Katalintól. De hát miért akart elválni? Megunta volna feleségét? Vagy mert szakítani akart a Habsburgokkal?

Messzire vezetnének ezek a szálak, ne is bontogassuk őket.

Mi volt VIII. Henrik „reformációja”? Egyszerűen az, hogy Angliában saját magát kiáltotta ki az egyház fejének. Harminckilenc pontban foglalta össze az anglikán egyház hittételeit… a feloszlatott kolostorok hatalmas birtokait pénzsóvár újnemesek, vállalkozók foglalják el, újabb legelők születnek és – újabb koldusok. És e koldusok nagyrésze katolikus…

De mire VIII. Henrik meghal és utóda, a rövid életű VI. Edward, majd Mária követi a trónon, Angliában óriási méreteket ölt az igazi protestantizmus. II. Fülöp spanyol király felesége, Vérengző Mária már komolyan nekiláthat az üldözésüknek. A katolikus reakció máglyái lobognak Anglia grófságaiban.

Protestánsok és katolikusok véres csatájában átmeneti enyhülést, valamilyen középutat jelent I. Erzsébet angol királynő uralkodása.