Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

MÁSODIK RÉSZ

I.

II.

III.

HARMADIK RÉSZ

I.

II.

III.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Marcel Prévost

AZ ÉNEKESNŐ

fordította
Zigány Árpád

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-742-0 EPUB
ISBN 978-963-559-743-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Cousine Laura; moeurs de théatre

első kiadás: 1844
az elektronikus változat az 1899. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Everett Shinn (1876 – 1953) A fehér balett
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.

A nászebéd már vége fele járt. A „Vendanges du Médoc” pincérjei egyre-másra nyitogatták az aranykupakos palackokat, melyekből a dugó durrogva röpült a levegőbe, aztán körüljártak az - asztal körül, s minden poharat megtöltötték az arany habokban gyöngyöző pezsgővel, mely egy pillanatra feledteti ezt az ostoba életet, s egyúttal kedvet ad a vidámságra, a pajzánságra és vakmerőségre ingerel a nőkkel szemben.

A fiatal férj harminc éves lehetett, alacsony, vézna termetén a frakk, ráncokat vetett, viaszsárga arcából két, szép fekete szem villogott elő, a homloka már kopaszodott, de a szakálla annál teljesebb körszakáll volt. Gaston Nodier volt a neve, a Rabusson és Társa cég üzletvezetője volt s mielőtt Buenos Airesbe indult volna, ahol a gyapot- és kartoncég fióküzletet nyitott, elhatározta, hogy hirtelen megházasodik.

Egy fiatal leányt vett el, aki, éppen úgy, mint ő, a Rabusson-üzletben dolgozott, - a szállítási osztályban. Sápadt arcú, de szép leány volt, akit aközben szeretett meg, míg a raktárban, tollal a füle mögött, a megbízások teljesítésére fölügyelt. Mivel ezt a házasságot Nodier szülei nem - helyeselték, a vőlegény családjából csak egyetlen egy nagynéni volt jelen, Nestor Nodier asszony, egy postatiszt özvegye, meg a fia, Henri, aki katona-iskolába járt, s most a vőlegény násznagya volt.

Annál teljesebb volt a menyasszony családja. Először is az anyja, Castelan asszony, alacsony, de csinos barna hölgy, aki távolról még fiatalnak látszott. Ez a kalandos életű asszonyka kezdetben zongora-mesternő volt egy vidéki, kóbor társulatnál, majd drámai színésznő lett, - és még sok egyéb is volt. Most azonban már tisztességesen élt, és két leányát nagyon szigorúan nevelte. Laurának, a koszorúsleánynak, gyönyörű szép mezzoszoprán hangja volt, a tizenkét éves Marguerite pedig, vagy Gigi, ahogy becézgetve hívták, a konzervatóriumban zongorázni tanult.

Volt ott aztán még egész csomó Castelan, apró kereskedők, szatócsok, biztosítási ügynökök, miniszteri kishivatalnokok, meg Castelánok a külvárosokból, a vidékről, akik mind idesiettek erre a nevezetes lakodalomra. Továbbá Laura barátnői, a Rabusson és Társa cég hivatalnokai, - s végül a díszhelyen Jules Coeur, a „Tizennyolcadik Arrondissement” szerkesztője, és maga Rabusson úr is, Gaston Nodier főnöke, aki hangosan beszélt és nem tűrt közbeszólást és tüntetőleg fitogtatta a gomblyukába húzott becsületrend szalagját.

Ez a sokféle elemekből összetoborzott társaság csak reggel óta ismerte egymást a reggelin ismerkedtek meg, melyet mindjárt az esküvő után fogyasztottak el a boulogne-i ligetben, a verőfényes májusi délelőttön, mely csábítóan hívogatott a még csak rügyező fák alá. Most azonban, mikor már összeszoktak, oly vígan és fesztelenül mulattak együtt, mintha ki tudja, mily régi ismerősök lettek volna.

Egy gyönyörű szép, szinte megenni való kis tízéves fickó, miután anyja hosszasan sugdosott neki, hirtelen leugrott székéről, odaszaladt a fiatalasszonyhoz, megcsókolta, s aztán eltűnt az asztal alatt.

Valaki mindjárt oda szólt a férjnek,

- Hallod-e, Gaston vigyázz a feleségedre. Épp most legyeskednek körülötte, hogy megkíméljenek téged az éjszakai fáradságtól.

Harsogó kacagás volt a felelet a csípős tréfára, és többen a kisfiút hívogatták.

- Hé, kicsike, mit csinálsz az asztal alatt?

Gigi, aki imádta a kétértelmű, sikamlós beszédet, ártatlan naivsággal oktatta a kicsikét.

- Tudod, Ferdinánd, csak térden fölül, de ne nagyon menj fölfelé.

A fiatalasszony zavarodott, szégyenlős arccal hajolt előre, hogy megkönnyítse a kisfiúnak a munkát.

- Alszol odalent, kicsike? - kérdezte valaki,

- Talán én is odamenjek segíteni? - mondta egy másik.

A kisfiú nemsokára előbújt, egy piros-fehér-kék harisnyakötő volt a kezében. A haja egészen össze volt borzolva, s hogy kimagyarázza a hosszú időt, mit az asztal alatt töltött, hangosan mondta.

- Nem bírtam kihúzni a tollat a likból.

A kapocs „tollát” értette, - de a társaság még hangosabban kacagott és tapsolt.

- Vidd oda Laura néninek, - mondta fiának az anya.

Laura Castelan fölkelt és odament a fiúhoz. Tizennyolc esztendős barna szemű szép leány volt, tömött szöghajjal, s oly gyönyörű telt karokkal, hogy akármelyik énekesnő megirigyelhette volna. Fölkapta a fiút ölébe, s aztán hosszasan, csaknem szenvedélyesen megcsókolta, amiből az látszhatott, hogy ez a leány jó családanyának született. Aztán elvette tőle a harisnyakötőt, visszament az asztalhoz, pár szót súgott a fiatal katona fülébe, aki mosolyogva kelt föl.

-Hová megyünk? - kérdezte?

-A szomszédba... a kis vörös szalonba... már minden készen van.

- Jól van... ahogy parancsolja, Laura húgom.

Henri Nodier meg Laura kimentek.

Henri a közepesnél kissé magosabb termetű, csinos, barna fiatalember volt, - kék, derült szemekkel.

- Amint beléptek a vörös szalonba, ahol a likőrök és szivarok voltak, mindjárt egymásra mosolyogtak. Azelőtt sohasem ismerték egymást, - de ma - egész nap együtt voltak a kocsiban, a templomban, a ligetben, ahol együtt hintáztak is, az ebéd alatt pedig oly élénken, bizalmasan beszélgettek, mintha már régi jóbarátok lennének, - s mikor a pezsgőt körülhordozták, térdeik összeértek… s azóta el sem is, váltak többé.

- Nos, húgocskám, - kérdezte Henri - mit csináljunk hát?

Laura széthúzta a harisnyakötőt, és odatartotta a fiatalember orra alá.

- Hogy mit csinálunk? Hát nem tudja, hogy mit szoktak csinálni a fiatalasszonyok harisnyakötőjével? Ugyan mit tanulnak, tulajdonképpen a katona-iskolában?

- Mindenesetre, sokkal kevesebbet, Laura húgom, mint a konzervatóriumban. Hanem én nem bánom, sőt örülök, hogy ilyen tanítónőm akadt, aminő ön is.

Laura odavezette Henrit egy kis asztalkához, amelyen két tányérban apró, háromszínű rendjelszalagok voltak.

- Látja ezt? - kérdezte. - Így csaljuk meg a vendégeket, azt mondva, hogy ezek a menyasszony harisnyakötője darabjai. Ön kezébe veszi az egyik tányért, körüljár az asztalnál és fölékesíti a hölgyeket, ezek megcsókolják önt...

- Mind? - vágott közbe Henri.

- Persze, hogy mind, uram... A vének is! Sőt, ha önnek tetszik, joga van hozzá, hogy például Jeanne Delmast akár kétszer is megcsókolja.

Jeanne Delmast a konzervatóriumból ismerte.

Laura karcsú, kacér barna leány volt, s egész nap a fiatal technikus körül settenkedett

- No már azt nem teszem! - kacagott Henri. - Ez a Jeanne nagyon izgat engem! Különben sem szeretem a soványakat... Hanem ön, hát ön, mit fog tenni?

- Én? Én meg a férfiakat ékesítem föl… Veszek egy szalagot a tányérról, például ezt, és fölvett egyet - s befűzöm az urak gomblikába...

Mindjárt be is fűzte a Henriébe.

- Az pedig, - folytatta Henri, - megöleli önt, így...

Átkarolta a fiatal leányt és arcát, nyakát, elborította heves, gyors csókokkal, amelyek Laurát nevetésre ingereltek. Először csak tréfából, de aztán mintha a leány illata mámorossá tette volna, szenvedéllyel kezdte csókolgatni és az ajkait, kereste...

Laura elfordította a fejét, még mindig nevetni igyekezett, de aztán bágyadtan, nyugtalanul engedte magát legyőzetni, mint a fiatal lányok, mikor először érzik a nekik tetsző férfiak hatalmát és ajkaik egyesültek, egyetlen forró, hosszú, szenvedélyes csókban, amely után Henri kimerülten hajtotta fejét Laura meztelen vállára és halkan suttogta.

- Oh, Laura... ha ön akarná, én oly végtelenül tudnám szeretni!

Laura nem felelt. Mind a ketten elfeledtek mindent, a térdszalagrendet, a lakodalmat, Párizst, a világot.

Most hirtelen föltárult az ajtó

- Nos, gyermekek! - szólt be valaki, erősen berregtetve az r betűt: - Hát értetek kell jönnöm... Hol maradtok?

- Anyám! - kiáltott föl Laura halkan.

Szégyenkezve mentek szét, nem is merve Castelan asszony szemébe nézni, s mindegyik fölkapta a maga rendjeleit. - Castelan asszony nem szólt semmit, de szemmel tartotta őket mindaddig, míg csak be nőm léptek az ebédlőbe. Henri, mikor elment mellette, gyöngéden, udvariasan átölelte a derekát, megcsókolta, feltűzte neki a rendjelet... Castelan asszony is elnevette magát.

- Ah, fiatalember! - szólt aztán. - Ön igazán rosszcsont, és haragudnom kellene önre, ha nem volna oly csinos...

- Ej, - viszonozta Henri vállat vonva, - hisz ma lakodalom van, és minden szabad... Aztán ő az egyik, Laura a másik oldalról, körüljárták az asztalt, fölrendjelezve az urakat és hölgyeket... Castelan asszony pedig halkan mondta magában.

- Értem, hogy tetszenek egymásnak, bizonyosan nem unatkoztak oda bent sem... Ezzel leült Henri Nodier anyja mellé, s halkan ezt súgta neki:

- Nézze csak meg a fiát, kedves Nodier asszony! Igazán kedves, szép fiú mondhatom, csinos, derék fiú. Már soknak elforgathatta, a fejét, ugye?

Nodier asszony, mivel kissé nagyot hallott, nem egészen jól értette meg, s azt felelte:

- Úgy van, derék, szorgalmas és okos fiú, remélem, hogy mindig ily józan is marad...

Az egész társaság föl volt díszítve, s hasonlított az önkéntes mentők bankettjeinek közönségéhez. Már senki sem evett, a nők torkoskodtak, a férfiak pedig poharat pohárra ürítettek, hogy a belsejükben égő lángot eloltsák...

Most következtek az áldomások, a felköszöntők. Az elsőt természetesen, Gaston Nodier főnöke mondta. Magasztalta „bátor katonáját, aki indulóban van az óceán túlsó partjára, - hogy ott is fennen hirdesse a francia, ipar dicsőségét,” - s egyúttal fölhasználta az alkalmát annak a kijelentésére is, hogy a Rabusson & Társa cég az egyetlen kartonnagykereskedés, amely évenként egymillió frank forgalmat csinál az argentínai köztársasággal. Utána mindjárt Jules Coeur kelt föl, a „XVIII. Arrondissement” szerkesztője, aki pikáns, csiklandós versekben, köszöntötte föl a fiatal házaspárt, a férfiak minden aljas szójátéknál kíváncsian nézték a leányokat, hogyan fintorgatják az arcukat.

Most aztán mindenki beszélt, egyik a másik után kelt föl és ivott áldomást... el-elcsukló hangon, meg-megállva, míg a szomszédjai le nem nyomták, hogy igyék tovább...

Ekkor, látva, hogy a zűrzavar és fejetlenség már elérte a tetőpontját, a Rabusson és Társa cég megadta a jelet a fölkelésre. A pincérek kitárták a vörös szalon ajtaját, a férfiak átmentek szivarozni és pálinkázni, a nők meg egymásután tűntek, el...

A pincérek gyorsan kihordták az ebédlőből az asztalt, hogy később majd táncolni lehessen, a szalonban pedig, mialatt a férfiak vitatkoztak, - a „bátor katona” fölhasználta a kedvező pillanatot, s az ablakfüggönyök mögé vonult fiatal nejével - turbékolni... Ugyanakkor Henri Nodier elfogta Laurát, s egy másik ablakmélyedésbe vitte.

Húgocskám, - mondta Henri, - szomorú vagyok.

- Szomorú? - kérdezte Laura, a szemeit lesütve, - s ugyan miért?

- Mert tíz óra elmúlt, s háromnegyed egykor már az intézetben kell lennem.

- S ha elkésnék?

- Akkor a jövő vasárnap nem jöhetnék ki, pedig önök vasárnap nálunk lesznek ebéden.

Laura elfintorította az arcát.

- Ez borzasztó. Nagyon szerettem volna, ha ön itt marad... egész éjszaka.

Henri megcsókolta a fiatal leány karját.

- Ah, húgocskám! - sóhajtott halkan, - ha igaz volna, amit mond! Úgy szeretnék egy kissé tetszeni önnek... Csak ma láttuk ugyan egymást először, de nekem úgy rémlik, mintha már régi ismerősök volnánk… Pedig talán sohasem látjuk többé egymást... Én visszamegyek az intézetbe, ön pedig a konzervatóriumba S mialatt önnek a kollegái udvarolnak... a bariton... vagy a tenor…

- Szó sincs róla! - vágott közbe Laura hevesen, - csak színész nem! - Nekem nem kellenek erről biztos lehet.

- Csakugyan?

- Csakugyan utálom őket, - a férfiakat is, nőket is. Én csak az éneket szeretem, - minden egyebet, ami a színházzal összefügg, utálok és gyűlölök…

- Akkor hát miért megy oda?

- Hát én tudom? Vagy tehetek róla, hogy jó hangom van? Minek taníttatott az anyám már tízéves koromban énekelni? Hát ön tudja talán, miért jár a katona-iskolába?

- Ebben igaza van, - viszonozta Henri gondolkozva.

Pár percig hallgattak, sőt nem is néztek egymásra. A vendégek föl s alá jártak, elmentek előttük is és - összevissza, zavartan fecsegtek. Végre Laura megszólalt.

- Most már legyünk okosak... Nem iszik kávét, Henri úr?

- De igen, még mérget is, ha ön adja. De ne hívjon, többé Henri „úr”-nak, vagy megharagszom.

Együtt mentek az asztalhoz, ahol a kávéscsészék álltak. A vendégek lassankint visszamentek az ebédlőbe, amelyben most már csak a zongora volt, meg a székek a fal mellett, hogy táncolni lehessen. Gigi Castelan föltelepedett a zongoraszékre és végigfuttatta ujjait a billentyűkön, csalogatva a táncosokat.

- Castelan asszony megrántotta Rabusson kabátját.

- Nos, uram, fogjon karon, most, kezdődik a négyes.

- A legnagyobb örömmel, szép asszonyom, - felelte udvariasan a rőfös nagykereskedő…

S egyúttal kiáltozni kezdett:

- A vőlegényt! A menyasszonyt!... Hol vannak a galambok? Még mindig turbékolnak?

Gigi nagyot ütött a billentyűkre, s az erre támadt csöndben nyugodtan mondta:

- Bizonyára még ott lesznek a vörös szalonban, ahol a kávét fölszolgálták. Menj csak értük, anyám. De, azt hiszem, jó lesz, ha előbb kopogtatsz és csak aztán nyitsz be.

E pillanatban kinyílt az ajtó, s bejött a menyasszony, szégyenkezve, hogy mindenki csak őt nézi.

- A Lucia harmadik fölvonása! - kiáltott föl valaki, s mindjárt énekelni is kezdte:

„Meghalt Arthur,
oh, gyászos végzet!”

Az ajtó ismét kinyílt, s most a „bátor katona” surrant be. Erre már mindnyájan tapsoltak, Castelan asszony pedig rápirított a fiatal párra:

- Ugyan siessetek már!... Nem… szégyellitek magatokat, hogy az egész társaság csak rátok vár? Először is, Gaston, a feleséged még nem is a tiéd. Aztán meg, egész életeden úgyis a tiéd lesz, elég időd van hát!...

Odavezette őket a helyeikre, aztán Gigi belecsapott a zongorába és a bál kezdetét vette. Ifjak, öregek neki lódultak a táncnak, keringőztek, polkáztak, majd a négyesre került a sor, s lassankint annyira belemelegedtek, hogy senki sem ült tétlenül.

Senki, - csak az öreg Nodier asszony, Henri anyja. A fiatal katona, aki Laurával táncolt, észrevette ezt, s azt mondta táncosnőjének:

- Anyám egészen maga van, nem mennénk oda hozzá?

- Nagyon szívesen.

Odamentek, s kétfelől leültek melléje. Henri, aki imádta anyját, megcsókolta az öregasszony homlokát.

- Nos, anyám, - kérdezte, - jól mulatsz?

- Jól, fiam, mert örülök, hogy ti jól mulattok.

Laura, akinek szíve csordultig volt, maga sem tudta milyen szorongó, bánatos nyugtalansággal, önkénytelenül is lehajolt Nodier asszony kezéhez és gyöngéden megcsókolta. Az öregasszonyt meglepte és meghatotta ez az őszinte gyöngédség, megölelte Laurát és hosszasan megcsókolta. Aztán félig magában beszélgetve, mondta:

- Szegény kicsike! Igazán nagyon gyönyörű. Szinte fáj, ha rágondolok, hogy a színházba megy!

- Ne hallgasson anyámra, - felelte Henri nevetve. - Ő még most is úgy gondolkozik a színházról, mint az előtt két évszázaddal szoktak.

S aztán tréfás szemrehányással fordult anyjához:

- Miért mondod ezt, anyám? Mintha bizony a színésznők nem lehetnének éppoly jó családanyák, mint a többiek!

Nodier asszony kételkedve csóválgatta a fejét.

- Lehetnek… lehetnek, - de ez nagyon nehéz... nagyon ritka és nehéz dolog.

Laura szemei kissé megvörösödtek, mintha sírni akart volna, mikor ezt felelte:

- Biztosíthatom önt, hogy én szeretném legjobban, ha otthagyhatnám a színházat. Anyám kényszerít oda... Különben igaza is van. Mit tehetnék egyebet? Pénzem nincs, hogy férjhez mehessek... Ellenben van hangom, és anyám azt mondja, hogy az lesz a hozományom.

Castelan. asszony a táncban kivörösödve éppen akkor lépett, oda.

- Ki beszél itt az anyjáról? - kérdezte mosolyogva.

- Épp azt mondtuk, - szólt Henri hirtelen, - hogy az ön leányának sokkal több tehetsége van, mintsem, hogy elkerülhetne a színházat.

- Természetes! De most nem erről van szó... Már mindnyájan kezdünk kifáradni a táncban... Laura, énekelned kell valamit: jer, majd én kísérlek a zongorán...

- Énekelni? Mit? - kérdezte Laura.

- Valamit. Akármit... Hadd lássa meg Nodier asszony meg Henri is, hogy mit tudsz.

Laura elfintorította az orrát, és nem szívesen ment el. Henri utána nézett, és azt mondta:

-Ugye, hogy szép, anyám?

- Az, - hagyta helyben Nodier asszony, - s azt hiszem, derék, jó lányka is... Az egyetlen, aki tetszik nekem ebben a társaságban - a menyasszonyt kivéve, aki azonban jelentéktelen... Hanem a többiek... micsoda nép!... Színészek, komédiások!... Soha többé nem érintkezem velük. A jövő vasárnap Laura, Gigi, meg az anyjuk nálunk ebédel, visszaadjuk az udvariasságot, - s azzal vége.

-De én jól mulatok, - mondta Henri.

- Vigyázz magadra, fiam, - szólt az öregasszony, megragadva fia kezét, - vigyázz magadra, édes fiam... Mondom, őrizd magadat a rossz társaságtól... gyakran a legbecsületesebb embert is megronthatja…

- Megint erkölcsi prédikáció, anyám?

- Henri, édes Henri!... Nem jól van, hogy tréfára veszed a dolgot. Ha a „páterok” hallanák!...

A „páterok” a jezsuiták voltak, akiknél Henri nevelkedett.

- Eh, - szólt Henri vállat vonva, - a „páterok” is tudják, hogy operaénekesekre szükség van... De Laura már énekel...

S a lány énekelt, gyönyörű hangja betöltötte a termet és az édes, mélabús melódia hol szállt, hol esett, mint a sebzett szárnyú madár, mely a levegőben vergődik, és részvétet ébreszt még a legsivárabb lélekben is...

Henri közelebb lépett, minden idege megfeszült, és együtt rezgett a dal akkordjaival most úgy rémlett neki, hogy már régóta szereti Laurát... Képzeletében hirtelen ott látta a leányt a színpadon, mint valamelyik nagy opera lírai hősnőjét… Gretchent, Szelikát, Valentinét... s látta magát is, mint gazdag embert, amint előadás után kocsijába segíti az ünnepelt énekesnőt, s aztán belehajtatnak a néma éjszakába, - a szerelem éjszakájába,

- Az enyém lesz... gondolta magában.

De hogyan? Azt nem tudta. Húsz éves volt s abban a korban sokat hiszünk és remélünk, amin később jóízűen kacagunk.

Mikor a dalnak vége volt, ő ment először Laurához, hogy gratuláljon neki.

- Laura... milyen szép... milyen, szép... Önből igazán nagy művésznő lesz.

A leány észrevette, hogy Henri mily izgatott és büszke volt erre, karon fogta a fiatalembert s azt kérdezte tőle:

- Hát, jól ment? Tetszett?... Annál jobb, hisz csak önnek, meg anyjának énekeltem!... Hanem itt szörnyű meleg van... Nem mehetnénk ki a friss levegőre?

- Hogyne! - felelte Henri örömmel. Tudok egy gyönyörű helyet, ahol egészen egyedül leszünk, Menjünk hamar, míg észre nem veszik.