Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ÉHES KÖVEK

ISTENNŐ

GYŐZELEM

A KÁRTYÁK ORSZÁGA

„KIRÁLLYÁ KORONÁZUNK TÉGED”

A NAYANJOREI BABUK

A JÁMBOR NŐ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Rabindranath Tagore

ÉHES KÖVEK

fordította:
Bartos Zoltán

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-513-6 EPUB
ISBN 978-963-559-514-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1916

az elektronikus kiadás az 1924. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
The Hungry Stones

a borító Rabindranath Tagore (1861 – 1941)
Madár fantázia című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ÉHES KÖVEK

Éppen hazatérőben voltunk rokonommal Pújába tett kirándulásunkról Kalkuttába, mikor a vonaton az emberrel találkoztunk. Ruhájáról és viselkedéséről először felvidéki mohamedánnak néztük, de meg voltunk zavarodva, mikor beszélni hallottuk. Olyan hozzáértéssel csevegett mindenről, hogy az ember azt hihette, a Mindenek Ura mindig minden cselekedetében tőle kért tanácsot. Eddig egészen boldogok voltunk, mert nem tudtuk, hogy titkos és hallatlan erők vannak működésben, hogy az oroszok már közvetlenül határunkig nyomultak, hogy az angoloknak mélységes és titkos politikájuk van, hogy a bennszülött vezető emberek között nyugtalanság kapott lábra. De új ismerősünk ravasz mosollyal szólt: „Sokkal több dolog történik az égen és földön, Horatio, mint amennyi újságjaitokban van“. Minthogy most először mozdultunk ki hazulról, némán bámultuk emberünk viselkedését. Volt légyen beszédtárgyunk még oly egyszerű, hozott bele valami tudományt vagy véda-magyarázatot vagy egy négysoros strófát idézett valamelyik perzsa költőtől; és mert mi nem dicsekedhettünk semmilyen tudománnyal, sem a védák vagy a perzsa költők ismeretével, bámulatunk iránta egyre nőtt és teozófus rokonom erősen meg volt győződve, hogy útitársunkat valami természetfeletti erő. ihleti: „mágnesség", vagy „okkult erő“, vagy valami asztrálszellem, vagy ehhez hasonló. Bámuló elragadtatással figyelt rendkívüli útitársunk legelcsépeltebb mondásaira is, amelyek ajkáról elhangzottak, sőt titokban jegyzeteket készített beszélgetéséről. Úgy sejtem, rendkívüli emberünk ezt észre is vette és egy kissé meg is volt vele elégedve.

Mikor vonatunk a vasúti gócponthoz ért, a váróterembe mentünk, hogy bevárjuk a csatlakozást. Akkor már esti tíz óra volt és mivel azt hallottuk, hogy a vonat valami vonalzavar miatt valószínűleg sokat fog késni, ágyat rögtönöztem magamnak az asztalra és éppen azon voltam, hogy kényelmesen elszundítsak, mikor a különös ember egyszerűen hozzánk ült, hogy tovább szője a társalgás fonalát. Természetesen, akkor éjjel nem sokat aludtam

…Mikor valami közigazgatási ügyekben támadt kellemetlenség folytán lemondtam Junagartban viselt hivatalomról és a hyderabadi nizam szolgálatába léptem, mint erős fiatalembert, azonnal alkalmaztak a barichi pamutadószedő-hivatalban.

Barich bájos hely. A Susta „köves utakon csacsog és a kavicsokon cseveg ügyes táncos lányként szökdelve az erdőkön át a magányos hegyek alján. 150 fokú lépcsőzet emelkedik a folyó partján és a lépcsőzet fölött, a folyó szélén és a hegyek alatt magányos márványpalota áll. Körülötte nincs emberlakta föld - Barich pamutpiaca meg a falu jó távol esnek tőle.

Mintegy 250 év előtt II. Mahmud sah emeltette a magányos palotát fényűző kedvtelésből. Az ő napjaiban rózsavíz lövellt szökőkútjaiból és hűs termeinek hideg márványpadlóin perzsa leányzók ülhettek, fürdés előtt kibontott hajjal s gyöngéd, mezítelen lábaikat a medencék kristálytiszta vizébe mártva énekelhettek, gitár hangjainál énekelhették szőlőhegyeik ghazaljait.

A szökőkutak már nem csobognak, az énekek elnémultak, hófehér lábak nem lépdelnek többé kecsesen a hófehér márványon. Ma csak terjedelmes és magányos szállása magunkfajta adószedőknek, akik a magányosság nyomasztó hatása alatt szenvednek s nők társaságától meg vannak fosztva. Nos, Karim Khan, öreg hivatalszolgánk, ismételten figyelmeztetett, hogy ne lakjam itt. Töltse ott a nappalt, ha úgy tetszik, de sohase maradjon ott éjjelre. Én könnyed nevetéssel elsiklottam fölötte. A szolgák azt mondták, hogy addig dolgoznak, amig besötétedik, s éjszakára hazamennék. Készséggel beleegyeztem. A háznak oly rossz híre volt, hogy tolvajok sem merészkedtek közelébe, miután besötétedett.

Eleinte lidércnyomásként feküdt rám az elhagyatott palota magányossága. Az volt a szándékom, hogy kitartok s keményen dolgozom, amig csak lehet, aztán éjjelre fáradtan és kimerültén haza megyek és elalszom Egy hét sem telt el, mikor a hely borzalmasan igéző hatást kezdett rám gyakorolni. Nehéz dolog ezt leírni vagy elhitetni az emberekkel, de úgy éreztem, mintha az egész ház valami eleven szervezet lenne s iszonyatos gyomorsavnak tevékenységével lassan és észrevétlenül emésztene engem.

Lehet, hogy a folyamat azonnal megindult, mihelyt betettem a lábam a házba, de világosan emlékezem a napra, mikor először vettem róla tudomást.

Nyár elején történt, a piac pangott s nem igen volt munkám. Közvetlenül naplemente előtt karosszékben ültem a folyó mellett a lépcsőzet alján. A Susfa leapadt és összement; a másik parton széles fövénycsík ragyogott a lemenő nap színeiben; ezen az oldalon a tiszta sekély víz fenekén csillogtak a kavicsok. Szellő sem mozdult sehol, a levegő terhes volt a közeli hegyeken virágzó cserjék kábító illatától.

Mikor a nap a dombok mögött leszállt, hosszú fekete függöny esett a nappal színpadára s a közbül álló dombok megrövidítették azt az időt, amikor a fény és az árnyék napnyugtakor összevegyül.

Ki akartam lovagolni s éppen indulóban voltam, amikor lépteket hallottam mögöttem a lépcsőkön. Hátranéztem, de senkit sem láttam.

Amint ismét leültem - azt hittem, tévedek - sok lépést halottam, mintha sokan sietnének lefelé a lépcsőkön. Valami egész különös, némi félelemmel vegyes gyönyör borzongott végig testemen és noha senki sem volt szemeim előtt, mégis úgy hittem, hogy egy csapat vidám lányt látok lefelé suhanni a lépcsőkön, hogy meg- fürödjenek a Susfa habjaiban e nyári estén. Egyetlen hang sem volt a völgyben, a folyón vagy a palotában, hogy megtörje a csendet, de én tisztán hallottam a lánykák vidám és boldog kacagását, mint egy száz sugárban özönlő szökőkút csobogását, amint elhaladtak mellettem a folyó felé, egymással játszva-kergetőzve s engem észre sem véve. Ahogy én nem láttam őket, ők sem láttak engem. A folyó egészen csöndes volt, de én éreztem, hogy nyugodt, sekély és tiszta vizét hirtelen karkötőktől csilingelő karok pacskolása zavarja fel, hogy a lánykák kacagtak s vízzel fecskendezték és locsolták egymást, hogy a gyönyörű úszók lábai gyöngyfodrokba csapkodva a kis hullámokat.

Szívem megremegett - nem tudnám megmondani, mi volt az izgalom oka: félelem-e, vagy gyönyör, vagy kíváncsiság. Erős vágy ébredt bennem, hogy tisztábban lássam őket, de nem láttam semmit. Azt hittem, felfoghatom minden szavukat, ha csak megerőltetem fülemet, de akármilyen feszülten figyeltem, nem hallottam mást, a tücskök cirpelését a fák közt. Egy rémlett, mintha egy 250 éves függöny lebegne előttem, és én szívesen fellebbentettem volna kissé szélét, hogy remegve átkukucskáljak, de sűrű sötétség burkolta ott túl a társaságot.

Az est nyomasztó tikkadtságát hirtelen szélroham törte meg, s a Susta sima tükre hullámosán fodrozódott és göndörödött, mint egy nimfa haja, és hirtelen moraj kelt az esti pírban úszó erdőkből, mintha mély álomból ébrednének. Mondjuk valóságnak vagy álomnak, e láthatatlan délibáb pillanatnyi fénye, amely egy messzi, 250 év előtti világból ragyogott elő, egy szempillantás alatt eltűnt. A titokzatos alakok, amelyek testetlen léptekkel és hangos hangtalan kacajjal suhantak el mellettem s a vízbe vetették magukat, nem arra haladtak vissza, csepegő ruháikat csavarva, amerről jöttek. Mint a szél elviszi az illatot, úgy szórta széjjel őket a tavasz, egyetlen fuvallata.

Nagy félelem markolt akkor belém, hogy a Múzsa-használta ki talán magányosságomat és megszállott - nyilván azért jött a kópé, hogy tönkre tegyen egy magam-szőrű szegény ördögöt, aki pamutadószedésből tengeti életét. Elhatároztam, hogy jól megebédelek - az üres gyomor legkönnyebb prédája a különböző gyógyíthatatlan betegségeknek. Szakácsomhoz küldtem és bőséges moghliai ebédet rendeltem, fűszertől és ghi-től illatosat.

Másnap reggel képzelet játékának gondoltam az egészet. Megkönnyebbült szívvel vettem föl a szahibok sola-kalapját és munkámra indultam. Negyedévi jelentést kellett megírnom aznap s arra számítottam, hogy későn térek haza; de szürkület előtt valami különös - nem tudnám megmondani - miféle vágy vont házam felé; úgy éreztem, várnak reám s nem késlekedhetem tovább. Félbehagyva jelentésemet felállottam, vettem sola-kalapomat s zörgő kocsimmal nekivágva a sötét, árnyas elhagyott útnak megérkeztem a hatalmas, csöndes palotához, amely a dombok sötét lejtőin állott.

Az első emeleten a lépcsőzet nagyon tágas csarnokba vezetett, mennyezete a hatalmas pillérek három során nyugvó, ékített boltíveken emelkedett és éjjel-nappal nyögött saját nagy magányának súlya alatt. Alkonyodott, de a lámpások még nem voltak meggyújtva. Amint benyitottam, úgy tetszett, hogy nagy kavarodás támadt, mintha nagy sokaság rebbent volna széjjel ijedt zavarban, s tódultak volna kifelé az ajtókon, ablakokon és folyosókon, verandákon és szobákon, hogy sietve elmeneküljön.

Mivel senkit sem láttam, megdöbbenve állottam meg, az elragadtatott gyönyörűség egy nemében s attar-nak és kenőcsöknek finom, már csaknem elveszett illata lengett orrcimpáim körül. Amint ott álltam a tágas, elhagyatott csarnok sötétségében, oszlopok között, hallhattam a márványpadlóra csorgó szökőkutak csobogását, egy gitárnak a különös dallamát, karperecek és díszek csörrenését, órát jelző harangok kongását, távoli nahabut-zenét, csillárok szellő rázta kristályfityegőinek zörrenését, bulbulok csattogását a folyosókon lévő kalitkákban, gólyák kelepelését a kertekben és az egész valami különös, földöntúli zenében folyt össze körülöttem.

Majd az a varázslat ejtett hatalmába, hogy ez a megfoghatatlan, hozzáférhetetlen, földöntúli látomás az egyedüli valóság a világon s minden más tisztára álom. Hogy én, azaz egy ilyen, meg ilyen vezetéknevű Srijut, egy ilyen, meg ilyen nevű megboldogult egyénnek legidősebb fia, havi 450 rúpia fizetésért gyapotadók összegyűjtésére vállalkoztam, s hogy naponta hivatalomba kocsizom kutyafogatomon, rövid angol kabátban, sola-kalappal a fejemen, ez olyan meglepően nevetséges illúziónak tetszett, hogy hangosan felnevettem, amint a tágas, néma csarnok sötétjében állottam.

Abban a pillanatban belépett szolgáin petróleumos lámpással kezében. Nem tudom, bolondnak gondolt-e engem, de egyszerre észbe kaptam, hogy én valóban egy ilyen és ilyen vezetéknevű Srijut vagyok, egy ilyen és ilyen nevű megboldogult egyén fia és hogy csak költőinknek - legyenek kicsinyek vagy nagyok - adatott tudniuk, hogy van-e a földön innen avagy túl olyan régió, ahol láthatatlan szökőkutak szüntelenül csobognak, láthatatlanujjak tündéri gitárokat pengetnek, amelyek örök összhangban szólnak. Ennélfogva mindenesetre bizonyos, hogy ép adót szedek a barichi pamutpiacon, amiért havi 450 rúpia fizetést kapok. Nagyot nevettem különös illúziómon, mikor újságommal petróleumos lámpással világított tábori asztalomhoz ültem.

Miután végigolvastam újságomat és elköltöttem maghlai-ebédemet, eloltottam a lámpást és aludni mentem egy szomszédos kis szobába. A nyitott ablakon át egy ragyogó csillag bámult be a sötét erdőkkel övezett Avalli-hegy fölött millió és millió mérföldnyi távolból az adószedő úrra, amint ott pihent egyszerű tábori ágyán. Csodálkoztam és mulattam gondolatomon és nem tudom, mikor aludtam el és mennyi ideig aludtam; de hirtelen fölrezzentem, holott semmi hangot sem hallottam és senkit sem láttam szobámba lépni - csak az erős fényű csillag aludt ki a domb fölött és az újhold halovány fénye lopózott szobámba a nyitott ablakon át, mintha szégyellné, hogy betolakodott.

Nem láttam senkit, de úgy éreztem, mintha valaki gyöngén megrázott volna. Mikor fölébredtem, a nő egy szót sem szólt, csak intett gyűrűkkel ékesített kezével, hogy kövessem. Nesztelenül felkeltem és - ámbár egy lélek sem aludt rajtam kívül az elhagyott palota tömérdek termeinek szunnyadó csöndjében és éber visszhangjában - minden lépésnél féltem, hogy felkeltek valakit. A palota legtöbb szobája állandóan zárva volt és sohasem léptem be egyikbe sem.

Lélegzetemet visszafojtva, halk léptekkel követtem láthatatlan vezetőmet - nem tudnám megmondani merre, milyen végnélküli, sötét és keskeny utakon, hosszú folyosókon. csöndes és ünnepélyes fogadótermeken és bezárt, titkos kamrákon haladtam át.

Ámbár nem láthattam szép vezetőmet, alakja nem maradt láthatatlan lelki szemem előtt. Arab leányka volt, karja kemény és sima, mint a márvány, elővillant ruhája bő ujjaiból, vékony fátyol omlott arcára főkötője széléről, s derekán görbe kard volt! Úgy rémlett, az arab Ezeregyéj meséinek egyike lebegett előttem a Költők világából és hogy a kihalt éjszakában az alvó Bagdad szűk, sötét utcáin haladok ezer veszély között szerelmi találkozóra.

Végre gyönyörű vezetőm egyszerre megállóit egy sűrű, kék függöny előtt és mintha valamire mutatott volna alatta. Nem láttam ott semmit, de egyszer csak megfagyott a vér szívemben - úgy rémlett, a függöny előtt, a földön pazar brokátba öltözött, borzalmas négert látok ülni és kinyújtott lábakkal, ölében kivont karddal szunyókálni.

Gyönyörű vezetőm könnyedén átlépett lábain és kissé föllebbentette a függönyt. Futó pillantást vethettem a perzsaszőnyegekkel díszített szobába: valaki ült az ágyon - nem láthattam tisztán, csak csodaszép lábait pillanthattam meg aranyhímzésű papucsokban, amint előtűntek a bő, sáfrány színű paijamas alól és tétlenül pihentek a narancssárga bársonyszőnyegen. Mellette kékes kristálytálban néhány alma, körte, narancs és nagy halom szőlő, két kis csésze meg egy arannyal futtatott korsó volt, nyilvánvalóan vendégekre várva. Valami erős tömjénfajtának illatos, részegítő illata terjengett a levegőben és egészen elkábított.

Mikor remegő szívvel én is át akartam lépni az eunuch kinyújtott lábain, az alvó hirtelen fölrezzent, kardja éles csengéssel hullott ki öléből a márványpadlóra.