Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Jud Meyrin

Lowdeni boszorkányhajsza

Felföldi rejtélyek I.

©Jud Meyrin

Szerkesztette: Tira Nael

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine Kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-49-4

mobi ISBN: 978-615-6182-50-0

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Első fejezet

Lottie kilépett a Black Catből, és nekidőlt az ajtófélfának. A feje furán könnyűnek tűnt, a lába ingatagnak. Nem kellett volna meginnia azt az utolsó pohár whiskyt, de hát egy bulin illik kirúgni a hámból, nem igaz? Még akkor is, ha rohadtul nincs kedve hozzá. Eljönni se volt, de előbb ugrana le az edinburghi vár tetejéről, mint hogy ezt beismerje a munkatársai előtt.

Mélyet szippantott a friss, éjszakai levegőből, és ellökte magát a faltól. Ám mielőtt a kocsma teraszáról a járdára léphetett volna, egy rekedtes hang megállította:

– Nocsak, Lottie Kelsey! Hová, hová?

Lottie visszafordult a pub felé, közben a világ is megpördült körülötte. Belekapaszkodott a legközelebbi pad háttámlájába, és a félhomályból előlépő pasasra pillantott. Tristan Hunter… Már csak ez hiányzott! A néhány héttel ezelőtti összetűzésük óta látni se bírta. Pont egy olyan ügyről készült cikket írni, amiben Hunter nyomozott, és ezt a férfi nem vette jó néven. Nagyon-nagyon nem. Lottie pedig azt nem, hogy Hunter direkt kicseszett vele. Végül a cikk ugrott, Lottie pedig azóta jobbnak látta, ha messzire elkerüli a férfit.

Pislogott párat, hátha ettől Hunter köddé válik, de persze nem volt ekkora szerencséje. Amikor kinyitotta a szemét, a férfi ugyanott állt, mint az előbb. A szájából kifújt füst összekeveredett a leheletével, az utcai lámpa fényében jegeskék szeme szinte feketének látszott.

– Ilyen korán lelépsz, ráadásul egyedül? – húzta fel Hunter az egyik szemöldökét. – Ez nem vall rád.

Lottie pontosan tudta, mire céloz a férfi, és minden igyekezete ellenére elvörösödött. Biztos Hunter is hallotta azokat a rohadt pletykákat.

– Haza kell mennem – motyogta Lottie. – Nem mintha bármi közöd lenne hozzá.

– Miért, Hamupipőke, talán éjfél után tökké változik a hintód?

– Nem, hanem patkánnyá a kocsisom.

Egy pillanatig némán meredtek egymásra, a hűvös levegő mintha felforrósodott volna a feszültségtől körülöttük, aztán Hunter még egy utolsót szívott a cigijéből, elnyomta a csikket, és elegáns mozdulattal a kukába hajította.

– Jobban teszed, ha fogsz egy taxit. Nem látok itt senkit, aki szívesen fuvarozna. Biztos megkopott a vonzerőd – jegyezte meg hűvösen. Vetett Lottie-ra egy utolsó, megvető pillantást, aztán visszament a Black Catbe.

Lottie némán bámulta a becsukódó ajtót, forrt benne a harag, és elöntötte a kimerültség. A szemben lévő épületre pillantott, aminek szürke kőből kirakott fala a sötétben még a szokásosnál is komorabbnak látszott. Az Edinburghi Krónikák szerkesztősége. Egyre vonzóbbnak tűnt, hogy az irodai kanapén aludjon, de gyorsan összeszedte magát. Mindjárt itt van január másodika, és ezt a rohadt napot a lakásában fogja tölteni, csokit zabálva, a Netflixen bámulva valami béna sorozatot, és közben nagyon sajnálja majd önmagát.

Tétova léptekkel elindult, átment a járdán, és elhaladt a szerkesztőséggel szomszédos rendőrkapitányság mellett, közben előtolultak a rossz emlékek. Felsóhajtott, és visszapillantott a Black Catre, ahol az újságírók rendszeresen együtt ittak a zsarukkal. Legalább az újévi bulin túl van, hála az égnek!

Rosszkedvűen baktatott a George Street felé. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire odaért, pedig fél mérföldet sem kellett megtennie, de legalább hamar talált taxit. Az autó utasterében kellemesen meleg volt, Lottie hátrahajtotta a fejét, és hunyorogva nézte a kintről beszűrődő fényeket. A menetzaj egyre tompább, egyre ködösebb lett, egészen elzsongította…

Arra eszmélt, hogy a taxi a ház előtt áll, amiben lakást bérel, a sofőr pedig türelmetlenül szólongatja. Lottie a férfi kezébe nyomott némi pénzt, aztán félig csukott szemmel felbotladozott az első emeletre. Bénázott kicsit a kulccsal, de végül sikerült bejutnia az ajtón. Lerúgta a cipőjét, a hálóba szédelgett, és lecibálta magáról a ruhát. Az alváshoz használt trikót és nadrágot már félálomba vette magára, aztán bedőlt az ágyba. Még hallotta, ahogy a Szent Egyed katedrális harangjai elütik az éjfélt, majd jött a képszakadás.

***

A zaj furán idegennek tűnt, mintha egy álomból szivárgott volna át a valóságba. Lottie feje sajgott, nyögve az arcára szorította a kezét, aztán kilesett az ujjai közül. Pillantása a napraforgókkal díszített párnára és takaróra esett, mindkettő csinosan összehajtogatva hevert a matracon. Lottie karácsonyra kapta őket, a szokásos tapintatlan ajándék az anyjától. Jövőre vajon mit vesz? Egy hatszemélyes étkészletet? Vagy befizeti egy társkereső irodába? Esetleg egy spermabankba?! Lottie bármelyiket elképzelhetőnek tartotta.

Nyögve hasra fordult, egészen a füléig rántotta a takarót, és már majdnem álomba merült, amikor újra felharsant a zörej. Ki a fene húzogat bútorokat január másodikán?! Ez még munkaszüneti nap Skóciában, pont ezért időzítették az újévi bulit előző estére. Hogy legyen idő kipihenni a mámort. De ilyen zajban pihenni pont nem lehet.

– Basszus! – csattant fel Lottie, aztán feltápászkodott, az ajtóhoz támolygott, és kipislogott a folyosóra.

A lehangolóan barna szőnyeggel borított előtér teljesen üres volt, a szomszédos lakás ajtaján azonban férfihang szűrődött ki. Mi a fene?! Ki lehet ilyenkor Mirandánál? Lottie azonnal maga előtt látta mindig tip-top, kiskosztümös szomszédját. Aztán arra gondolt, hogy az utóbbi hetekben Miranda biztos azért érkezett sokszor későn haza, mert megismerkedett valakivel. Vajon ki lehet a pasi?

Lottie kíváncsisága erősebbnek bizonyult másnaposságánál. Közelebb óvakodott, fülét a vajszínűre mázolt fára szorította, és próbálta kivenni a szavakat, aztán… aztán az a hülye ajtó váratlanul kinyílt, Lottie pedig az egyensúlyát elvesztve bezuhant a nyíláson, és nekiütközött egy kemény mellkasnak.

– Au! – jajdult fel, mire felharsant egy ingerült, túlságosan is ismerős hang.

– Kelsey?!

Lottie vállát megragadta két lapátkéz, és nem túl gyengéden visszatolta őt egyenesbe.

– Hunter? – Lottie felpislogott a zsarura, aki még a szokásosnál is nagyobb darabnak tűnt, ahogy fölé tornyosult. Piszkosszőke haja ugyanolyan szélfúttan kócos volt, mint mindig, és jól látszott vaskos nyakának oldalán a pók formájú tetoválás. Lottie megborzongott; utálta a pókokat. Miranda Hunterrel jött volna össze? Á, biztos nem! A szomszédja nem bukott a nagydarab, tetovált bunkókra, ő inkább az öltönyös, kifinomult fickókat szerette. Na meg Hunter sem lenne talpig fegyverben, ha most kelt volna az ágyból. – Mit keresel itt? – nézett Lottie a férfi jeges tekintetébe.

– Ezt én is kérdezhetném tőled – jegyezte meg Hunter mogorván. – Miért hallgatózol?

Lottie elegánsan átsiklott a hallgatózás felett, és a szomszédos lakásra mutatott.

– A zajra ébredtem, amit csaptatok.

– Higgyem el, hogy épp ebben a házban laksz?

– Szerinted ilyen göncben kimennék az utcára? – bökött Lottie az állával piros trikójára és ugyanolyan színű pizsamaalsójára, amik ugyan rettenetesen mutattak vörös hajával, de hát alvásnál ki a fene törődik a divattal?!

Hunter pillantása lekúszott a pólón vigyorgó macskára, amitől Lottie karja akaratlanul is lúdbőrözni kezdett.

– Szóval most már elhiszed, hogy a szomszédban lakom? – szegte fel dacosan az állát.

Hunter fintorogva elkapta a tekintetét.

– Tegyük fel, hogy itt laksz – ismerte el kelletlenül. – Mit keresel a szomszédod ajtaja előtt?

– Mit keres a rendőrség Mirandánál?

Lottie bekukucskált Hunter válla mellett a lakásba, és meglátott egy fickót, a helyszínelők szokásos, fekete egyenruhájában, Miranda viszont nem volt sehol. Mi a franc történhetett? A helyszínelőket csak akkor küldik ki, ha komoly a helyzet. Lottie gerince mentén végigfutott a borzongás, és próbált tovább nézelődni, hátha meglát még valamit, de Hunter arrébb húzódott, és eltakarta a kilátást.

– Ahhoz semmi közöd! – mordult fel. – Egyébként jól ismered Miss Bakert?

– Nem vagyunk öribarik, ha arra gondolsz. Három éve költözött ide, néha beszélünk, és mint látod, a falak roppant vékonyak, minden zaj átszűrődik.

– És tegnap hallottál valamit a szomszédból?

– Mit kellett volna hallanom?

– Bármilyen zajt. Vagy valamit, ami szokatlannak tűnt.

Lottie egy pillanatra elgondolkozott, de nem sok mindent tudott felidézni az előző éjszakáról. Legalábbis abból az öt percből, amikor ébren volt.

– Nem hallottam semmit – válaszolta, közben azon tűnődött, mégis mi ez az egész.

– Mikor láttad utoljára Miss Bakert? – Hunter nekidőlt az ajtófélfának, és karba fonta a kezét. Lottie egy pillanatig bámulta széles vállát, amin megfeszült a fekete dzseki, aztán észbe kapott, és elfordította a tekintetét. Közben figyelmeztetnie kellett magát, hogy neki sem jönnek be a nagydarab, tetovált bunkók, akárcsak Mirandának.

– Pár napja – nézett fel Hunter barátságtalan arcába –, valamikor a hét elején.

– Tudod, hol húzná meg magát, ha el szeretne tűnni egy időre?

– Eltűnni?

– Igen, hová menne? A családjához? Egy barátnőjéhez? Csak tudod, kivel van jóban – magyarázta türelmetlenül Hunter, de Lottie megmakacsolta magát.

– Válaszolok, ha elmondod, mi történt!

– Ne szórakozz velem, Kelsey! – csattant fel Hunter. Lottie-ra meredt, és a szeme a szokottnál is jobban emlékeztetett egy jéggé fagyott tóra.

– A szülei rég meghaltak, az öccséhez menne – vonta meg a vállát Lottie, és kényszerítette magát, hogy ne süsse le tekintetét. – Szóval, miért keresitek Mirandát?

– Az nem a te dolgod!

– Ez nem ér, Hunter! Én segítettem neked, igazán elárulhatnál valamit.

Hunter csak gúnyosan felvonta a szemöldökét, de nem felelt. Kilépett a lakásból, nyomatékosan becsukta maga mögött az ajtót, és a lépcső felé indult, de Lottie nagy merészen elé állt.

– Ugye rémlik, milyen kíváncsi tudok lenni? Ha elmondod most, akkor nem járok a nyakadra később – villantott a férfira egy mosolyt, bár abban a másodpercben, amikor megtette, rájött, mekkora hibát követett el.

Hunter megtorpant, és fenyegetően összeszorította a száját. Lottie nyaka megfeszült, ahogy felnézett rá, közben morcosan megállapította, milyen igazságtalan, amikor valaki ennyire magasra nő, mint Hunter. Elég egy grimasz, meg egy karba font kéz, hogy ijesztőnek látsszon, a tetkók és a vikingszerű vonások csak a ráadás. Lottie azonban nem volt hajlandó megrémülni.

– Mint mondtam, ez nem a te dolgod! – csattant fel Hunter. – Ennek az ügynek még távolról sincs semmi köze a kultúra rovathoz. Szóval könnyen felnyomhatlak a főszerkesztődnél, ha szimatolsz. Jóval könnyebben, mint ősszel.

Lottie érezte, ahogy a düh elönti a testét, és szinte a csontjaiba mar, amikor arra a novemberi esetre gondolt. Meghalt a nemzeti galéria kurátora, öngyilkosságnak tűnt, de a körülmények tisztázatlanok voltak, így a rendőrség nyomozást indított. Lottie úgy gondolta, hogy egy kurátor halála még épp belefér a kultúra rovatba, és legalább nem egy újabb unalmas kiállításról vagy koncertről kell írnia, így elkezdett anyagot gyűjteni. Hunter azonban egyszerűen bement az Edinburghi Krónikák főszerkesztőjéhez. Rejtély, hogy mi történt a négy fal között, de amikor a két férfi előkerült, sütött róluk a komor egyetértés, Lottie-t pedig azonnal levették az ügyről.

– Mondd csak, Hunter – sziszegte mérgesen –, te minden újságírót ennyire utálsz?

– Csak azokat, akik mindent leszarva átgázolnak másokon.

– Nem is ismersz! Azt se tudod, milyen vagyok!

– Pontosan tudom, milyen vagy. – Hunter közelebb lépett, mire Lottie háta borsódzni kezdett. Volt egy olyan érzése, hogy Hunter ugyanolyan kegyetlen, mint némelyik bűnöző, akit üldöz, csak épp a törvény az ő oldalán áll. – És utoljára szólok, hogy tartsd távol magad a nyomozásomtól!

– Elég béna újságíró lennék, ha ennyivel meg lehetne félemlíteni – felelte Lottie dacosan.

– Meg ne halljam – mordult fel Hunter –, hogy bemész Miranda Baker lakásába, se azt, hogy faggatod a többi rendőrt!

– Nem fogod meghallani.

– Kelsey! – mennydörögte Hunter. – Nem vicceltem, maradj ki ebből, különben nem csak a főnöködnél panaszollak be, de le is csukatlak a nyomozás akadályozása miatt!

Lottie nem tudott ellenállni a magas labdának; elmosolyodott, és előre nyújtotta a csuklóját.

– Hol az a bilincs? Nem látom.

Hunter arca csúnya, vörös színt öltött, és Lottie attól tartott, menten lekever neki egy pofont, de a férfi csak még közelebb hajolt hozzá.

– Vigyázz – sziszegte –, velem nem játszadozhatsz úgy, mint a főnököddel!

Hát tényleg hallotta a pletykákat! Lottie arcát elöntötte a forróság, de azért sikerült kinyögnie a választ.

– Helyes, mert semmi kedvem játszadozni veled.

– Nincs, mi? – gúnyolódott Hunter. – Mert te csak azzal játszadozol, akitől előnyt remélhetsz.

Hunter tekintetéből sütött az utálat, Lottie torkát pedig még a szokásosnál is jobban kaparta a szégyen, képtelen volt kinyögni bármit is. Aztán a pasas szó nélkül sarkon fordult, és leiramodott a lépcsőn; vágtató léptei még sokáig visszhangoztak a néptelen folyosón.

Lottie lejjebb húzta trikóját a derekán, közben megremegtek az ujjai. Sosem fogja lemosni magáról, hogy viszonya volt a nős főnökével, ezt tisztábban érezte, mint valaha. Az teljesen mindegy, hogy Aleister azt állította, a házassága romokban hever, így is mindenki őt tartotta ribancnak. Ráadásul törtető ribancnak. Mert persze azt gondolták, csak amiatt feküdt le Aleisterrel, hogy a férfi visszahelyezze a bűnügyi rovathoz. Magyarázkodni felesleges lett volna, Lottie inkább nem szólt egy szót sem, hagyta, hogy mindenki azt higgyen, amit akar. Ettől azonban még rohadtul fájtak a gúnyos megjegyzések.

De most nincs idő az önsajnálatra! Elhessegette Hunter megvető pillantásának emlékét, és inkább Mirandára koncentrált. Vajon hova tűnhetett, és miért ment el? És ami a legérdekesebb, miért keresi a rendőrség? Lehet, hogy elkövetett valamit…? Á, biztosan nem! Miranda ahhoz túlságosan mintapolgár. Az utóbbi időben ugyan kicsit furcsa volt, de az éjszakai kimaradások meg a hétvégi utak azért messze nem jelentik azt, hogy törvényt szegett.

A másnaposság köde oszlani kezdett, és Lottie szokásos kíváncsisága újult erővel lángolt fel. Elhatározta, hogy kihasználja az ünnepnapot arra, hogy kicsit körbeszaglásszon. Talán ez az újabb esélye arra, hogy kitörjön a kultúra rovatból.

Elmosolyodott, és arra gondolt, hogy mégsem lesz olyan szar ez a mai nap – a harmincadik születésnapja –, mint ahogy hitte.

Második fejezet

Tristan beült a fekete Subaru Imprezába, és bevágta az ajtót. Ez a szolgálati autó nagy előrelépést jelentett a leharcolt Volkswagen Golfhoz képest, amit Londonban használt, és ez volt nagyjából az egyetlen előnye a skóciai áthelyezésnek. Meg persze a Felföld közelsége. Tristan szerette a hegyeket; a kopárnak és egyhangúnak tűnő sziklákat, amik valójában ezerféle színben pompáztak, és mindig tudtak meglepetéssel szolgálni.

Betelefonált az őrsre, és megtudta, hogy Daniel Baker Dalgety Bayben lakik, úgy egyórányira Edinburghtől, viszont a városban dolgozik, egy utazási irodánál a központban. Megnézte a neten a nyitvatartást, és úgy döntött, hogy először odamegy. Egy próbát megér, hátha ott találja Bakert. Ha meg nem, legalább megtud róla pár dolgot.

Felpillantott az első emeleti ablakokra, és ismét elöntötte az indulat. Nagyon remélte, hogy Lottie Kelsey nem fog újra bekavarni neki, abból elég volt a novemberi eset. Akkor is folyton a nyomában járt, folyton beleütötte az orrát mindenbe, és állandóan faggatott mindenkit. Az pedig egy cseppet sem érdekelte, hogy ezzel a nyomozást akadályozza. Az a nő a firkászok legalja: törtető, öntelt és az anyját is eladná egy jó sztoriért! Ráadásul a nős főnökével hentereg. Ettől Tristan torkát nyomban elöntötte a keserű epe. A nővére egy ugyanilyen ringyó miatt vesztett el mindent.

Olyan messzire el kell kerülnie Kelsey-t, amennyire csak lehet, mert még meg találja ölni, pedig a karrierje nem élne túl még egy botrányt. Nem lesz még egyszer olyan szerencséje, hogy megússza áthelyezéssel, akkor már biztosan ki fogják rúgni. Tristant kirázta a hideg a lehetőségtől. Csikorgó fogakkal fordította el a slusszkulcsot, és indított.

Végighajtott a Gorgie Road szürke téglás házai mellett, amin az ünnepnapnak hála alig járt autó. A Dalry Road már kevésbé bizonyult kihaltnak, a Haymarket környékén pedig emberek özönlöttek ki a vasútállomás üvegtetejű épületéből, akár méhek a méhkasból. Január másodika van, munkaszüneti nap, az ég szerelmére! Minek mászkál ennyi ember az utcákon! Ha nem lenne szolgálatban, neki esze ágában sem lenne a belvárosba jönni. Sőt, Edinburghben maradni. Az első géppel Louise-hoz repülne. De ahogy Louise-ra gondolt, már nem azt a ragyogó nőt látta maga előtt, sötétbarna hajával és telt ajkával, akit ismert, hanem a tolószékben ülő, csontsovány alakot.

A fenébe! Először a nővére, aztán Louise… Hogy mehetett tönkre ennyire minden?!

Tristan kényszerítette magát, hogy a vezetésre és Miranda Bakerre koncentráljon, bár ettől sem lett kevésbé ideges. Azt hitte, a kurátor öngyilkossági esete után már nincs lejjebb, erre megbízzák ezzel az üggyel… Aznap reggel a főnöke félórás kiselőadást tartott neki arról, mennyire fontos, hogy gyorsan megtalálják a nőt és lezárják a nyomozást. Bonyodalmak nélkül. Azt nem tette hozzá, hogy különben mi lesz, de szükségtelen is lett volna. Tristan enélkül is pontosan tudta, mennyire ingatag a helyzete, és ha újra hibázik, akkor könnyedén munka nélkül találja magát. Így hát bármennyire is a háta közepére kívánta ezt az ügyet, nem volt túl sok beleszólása a dolgok alakulásába. A londoni baklövése után be kellett fognia a száját, és azt kellett tennie, amit mondtak neki, bármennyire is nehezére esett.

Elfojtott egy horkantást, és ismét visszaterelte a gondolatait Miranda Bakerre. A helyszínelők nem találták nyomát annak, hová mehetett a nő, se erőszakra utaló nyomot a lakásban, ami különös. Miranda Bakernek jó munkája volt, és biztos egzisztenciája. Az ilyen emberek nem szoktak csak úgy felszívódni, legalábbis nem önszántukból, és ez aggasztotta Tristant. Lehet, hogy jóval több ez, mint szimpla eltűnés?

A VisitHighland utazási iroda az óváros szélén állt, egy bordó épület aljában. Tristan leparkolt előtte, kiszállt a Subaruból, és a járókelőket kerülgetve a bejárathoz ballagott. Belépett az elegáns, minimalista stílusú irodába, és akaratlanul is elfintorodott. Valami édeskés, virágillatú légfrissítőtől bűzlött az egész helyiség, a vakítóan fehérre festett falakat a Loch Lomondról és a Ben Nevisről készült fotók díszítették, a hosszú üvegpult mögött egy szőke és egy barna hajú nő ült. Hófehér egyenblúzt viseltek, és mindketten a számítógépen kopácsoltak. Az egész hangulat borzalmasan elütött attól a fajta túrázástól, amit Tristan szeretett: hátizsákkal gyalogolni a hegyek között, porban, szélben, esőben, aztán este megmosdani egy patakban, és sátorban aludni. Bár nyilván a VisitHighland ennél jóval felsőbb kategóriás utazásokat szervezett.

– Miben segíthetek, uram? – pillantott fel a szőke nő a számítógépéből, félbeszakítva Tristan gondolatait, és korábban egykedvű arcán felvillant az előre begyakorolt műmosoly.

Tristan alig tudta elnyomni a fintorát; gyűlölte a képmutatás minden formáját, még az ilyen ártalmatlan fajtát is. Bizonyára azért, mert túl sokszor akadt dolga alakoskodó emberekkel a munkája során.

Előszedte a zsebéből az igazolványát, és megmutatta a nőnek.

– Daniel Bakerről lenne pár kérdésem. Itt dolgozik, igaz?

– Igen, itt, de ő túravezető, nem az irodában…

– Daniel? Mibe keveredett már megint?! – szisszent fel a barna hajú, félbeszakítva a másik nőt. Enyhe skót tájszólással beszélt, és lilára rúzsozott szája nem húzódott színlelt mosolyra, mint a kolléganőjének.

– Semmibe sem keveredett, csak váltanék vele pár szót. Hol találom?

– Nem a városban lakik.

– Igen, tudom. Azt mondta, túravezető. Esetleg megnézné, dolgozik-e ma? – bökött Tristan a számítógép felé.

– Persze. – A nő észbe kapott, és visszafordult a monitorhoz. Körmei hangosan kopogtak a billentyűkön, és Tristan nem tudta elűzni az érzést, hogy nyugtalan. Vajon miért?

– Egyébként mibe szokott Baker belekeveredni? – kérdezte könnyedén.

A nő ujjai egy pillanatra megálltak a billentyűzeten, mielőtt tovább folytatta volna a kopácsolást. Szőke kolléganője összeráncolt homlokkal nézte, aztán visszafordult a saját gépéhez, és úgy tett, mintha nagyon lekötné a munka.

– Tehát mibe keveredett Baker? – kérdezte meg újra Tristan.

– Semmi különös – mormolta a barna hajú. – Csak szeret bulizni…

– Bulizni? – húzta fel a szemöldökét Tristan, majd elhallgatott, és csak figyelte a nőt, akinek a tekintete nyugtalanul ugrált a képernyőn.

– Igen, tudja, bulizik, iszik…

– Volt rendőrségi ügye is?

– Dehogy! Nem volt, csak… néha összeverték. Tudja, ha piásan rossz emberbe kötött bele. – A nő felpillantott Tristanre, és megvonta a vállát. – Azt hittem, most is ez történt, csak esetleg ezúttal rosszabbul járt.

– Semmi ilyesmiről nem tudok.

– Akkor jó! – A nő kissé reszketegen elmosolyodott, aztán újra a monitorra nézett, benyomkodott még pár billentyűt, majd visszafordult Tristan felé. – Daniel valószínűleg otthon lesz. Tegnap este ért vissza egy ötnapos Outlander-túráról.

– Outlander?

– Tudja, a sorozat. A skót-időutazós-boszorkányos. A forgatási helyszíneket látogathatják végig az érdeklődők.

– Világos – mondta Tristan, bár egyáltalán nem értette, mi a jó abban, ha az emberek pár filmhelyszín miatt átbuszozzák a fél országot. – Kösz az infót! – morogta, a barna hajú nő pedig összehúzott szemöldökkel meredt rá. Bizonyára képtelen volt feldolgozni, hogy létezik olyan ember, akit nem nyűgöz le az Outlander, vagy bármilyen más filmes túra gondolata.

Tristan kiment az irodából, és beült a Subaruba. Tehát Daniel Baker az elmúlt öt napban nem volt Edinburghben, durván nyomja a bulizást, és előszeretettel csábítja el az utazási iroda női alkalmazottait. Tristan ugyanis meg mert volna esküdni rá, hogy a barna hajú megvolt a fickónak. Már csak az a kérdés, tudja-e Baker, mi történt a nővérével. Na meg azzal az ötezer fonttal, amit a nő a munkahelyéről elemelt.

***

Lottie a második kávéját kortyolgatta, amikor a nyitva hagyott bejárati ajtón keresztül meghallotta, hogy a helyszínelők kijönnek Miranda lakásából. A bögréje nagyot koppant az asztalon, ahogy lerakta, és a folyosóra iramodott.

– Helló, fiúk! – mosolygott rá a két zsarura.

Edgar, az idősebb elhúzta a száját, amikor meglátta, és ettől őszes bajuszának vége viccesen felfelé kunkorodott. Lottie gyomra összeszorult. Régebben Edgar mindig kedves volt vele, de nyilván ő is hallott az Aleister-botrányról, azért tűnik most olyan barátságtalannak. Lottie nem hibáztatta, hisz ő is csalódott saját magában, amiért belekeveredett egy sehová se vezető viszonyba. Nyelt egyet, és a fiatalabb rendőrre nézett. Charlie úgy vigyorgott rá, mint egy macska, aki épp készül belenyalni a tejfölös bödönbe. Ő pedig bizonyára azt gondolja, hogy ha dugott a főnökével, akkor onnantól kezdve bárkivel hajlandó lefeküdni. Mennyire tipikus pasi hozzáállás! Lottie azonnal meg is bánta, hogy nem cserélte le a pizsamáját normális, utcai ruhára.

– Miért kellett nektek is kijönnötök? – fordult inkább vissza Edgar felé. – És amúgy találtatok valamit?

– Ne is vesztegesd az idődet kérdezősködésre, kislány! – morogta Edgar. – Hunter küldött egy üzenetet, hogy itt laksz a szomszédban, és bele akarod ütni az orrod a nyomozásba.

– Csak annyit árulj el, hogy mit kerestetek a lakásban! – alkudozott Lottie.

– Sajnálom, de eszemben sincs bajba kerülni miattad.

Edgar hátat fordított, és minden további szó nélkül a lépcsőhöz indult. Lottie összeszoruló torokkal nézte, ahogy a férfi eltűnik a lépcsőfordulóban, közben észre sem vette, hogy Charlie közelebb lépett hozzá.

– Én mesélhetnék ezt-azt. Tudtad, hogy a szomszédod a polgármester haverjának dolgozik?

– Micsoda? – lepődött meg Lottie. – Nem tudtam.

– Hát pedig a brókercég tulaja állítólag rendszeresen együtt pókerezik a polgival. Ezért zavartak ki ide minket úgy, mintha nem is egy üres lakásba jönnénk, hanem egy széttrancsírozott hullához – röhögött fel Charlie.

Lottie gyomrában gyors bukfencezésbe kezdett a kávé, ahogy megérezte Charlie dezodorának erős illatát. Kényszerítenie kellett magát, hogy ne üljön ki az arcára az undor.

– És találtatok valamit? – kérdezte újra.

– Előbb inkább azt beszéljük meg, mit adsz cserébe a további infókért. – Charlie elvigyorodott, és Lottie mellére bámult, egyértelművé téve, milyen ellenszolgáltatásban reménykedik.

Lottie mosolyt erőltetett az arcára, és úgy tett, mintha nem értené a célzást.

– Meghívlak egy sörre a Black Catben.

– Az nem lesz elég, cicám! – röhögött fel Charlie. Lottie-t megcsapta a lehelete, amitől azonnal rátört a rosszullét.

– Két sör és egy whisky – mondta, le sem véve a szemét a férfiról.

– Én valami egészen másra gondoltam.

Charlie felemelte a kezét, és végighúzta mutatóujját Lottie kulcscsontján. Lottie reflexből homorított, és hátrált egy lépést. Nagyon kellett koncentrálnia, hogy ne rúgja tökön a pasast. Pedig annyira szívesen megtette volna! De semmi szüksége egy újabb botrányra, márpedig ha nekimegy egy zsarunak, legyen az bármilyen nagy seggfej is, abból nagy patália kerekedne. Így hát visszanyelte a szájába toluló epét, és kurtán megjegyezte.

– Nem áll az üzlet.

– Ahogy akarod. Ha meggondolnád magad, tudod, hol találsz. – Charlie nem átallott rá kacsintani, aztán komótosan elindult lefelé.

Lottie összeszorított szájjal nézte a lépcsőt, és amikor meghallotta, hogy a lenti ajtó nyílik, majd csukódik, betrappolt a lakásába, és egyenesen a fürdőszobába ment. Bár Charlie csak a kulcscsontján érintette meg, mégis mocskosnak érezte magát. Nem is annyira az érintés miatt, hanem azért, mert egy másodpercig elgondolkozott azon, hogy elfogadja Charlie ajánlatát. Tényleg ilyen mélyre süllyedt?!

Nem akart ezen gondolkozni, inkább lekapkodta a ruháit, és beállt a zuhany alá. Amikor végzett, magára kapott egy farmert és egy pulcsit, aztán leerőltetett pár falat kétszersültet a torkán. Amíg megitta a maradék kávéját, azon töprengett, mit tegyen, de még mielőtt döntésre juthatott volna, megcsörrent a mobilja. Az anyja hívta, és Lottie legszívesebben fel sem vette volna, mert pontosan tudta, mi következik.

– Szia – mormolta bele a telefonba.

– Boldog szülinapot, kislányom! – csendült fel az anyja éneklően vidám hangja. – Hányra érsz ide?

– Már mondtam karácsonykor, hogy nem tudok menni – kezdett azonnal mentegetőzni, közben pedig arra gondolt, hogy ha így lenne ötöse a lottón, ahogy előre megjósolja az anyja reakcióit, már rég milliomos lehetne.

– A születésnapodon se érsz rá, Lottie?

– Holnap dolgoznom kell, és a szerkesztőségben mindenki pont leszarja, hogy születésnapom van.

– Másfél óra alatt itt vagy, és elég lenne reggel visszaindulnod, ha korán kelsz – hadarta az anyja, aztán megváltozott a hangja, végleg eltűnt belőle a kezdeti vidámság. – Ennyi időt csak tudsz rám szakítani! Már nem is tudom, mikor aludtál itthon utoljára. Karácsonykor is csak jöttél és mentél. Alig látlak mostanában!

– Mintha én tehetnék róla, hogy így el vagyok havazva – morogta Lottie, ami persze nem volt teljesen igaz.

A munka korábban nem gátolta meg, hogy Montrose-ba utazzon. Aleister óta viszont ritkán járt haza, és ha mégis Montrose-ba látogatott, akkor is csak rövid ideig maradt. Attól tartott, az anyja kiszúrja, hogy elhallgat előle valamit, és ezt nem akarta. Az asszonynak elég baja van anélkül is, hogy tudná, a lánya összeszűrte a levet a nős főnökével.

– Olvastam a cikkedet – törte meg az anyja a kényelmetlen csendet, ami egyre gyakrabban jelent meg a beszélgetéseikben. – Arról a kiállításról. A boszorkányosról. Milyen fura, pogány dolgok vannak abban a városban! – ciccegett.

– Meglepődnél, hány wicca koven van a Felföldön, a kis falvakban – felelte Lottie, közben eszébe jutott az a pár óra, amit a kiállításon töltött, interjúkat készítve a látogatókkal. Úgy tűnt, a boszorkányság menő manapság, talán épp azért, mert egyszerű válaszokat ad a legkomolyabb problémákra is. Persze azok a válaszok egy rakás szart sem érnek, de biztos megnyugtató hinni bennük. Lottie-nak hirtelen eszébe jutott, hogy Miranda is kérdezősködött a cikkről, meg a wiccákról nem is olyan rég. – Talán Monstrose-ban is van boszorkány közösség – mormolta, de közben a gondolatai még mindig Miranda körül jártak. Lehet, hogy ő is boszorkánysággal akarta megoldani valamilyen problémáját, és emiatt került bajba?

– Boszorkányok Montrose-ban?! Ugyan már, ez badarság! – szipákolt az anyja. – Itt csupa rendes ember lakik.

– Na persze. – Lottie nyelt egyet, hogy eltűnjön a torkából a hirtelen képződött csomó. – Le kéne raknom… – mondta, de az anyja úgy kiáltott fel, mintha meg sem hallotta volna a szavakat.

– Nem fogod elhinni, mi történt!

Lottie sejtette, hogy valószínűleg semmi komoly, az anyja csak az időt akarja húzni, hogy tovább beszéljenek, és ettől nyomban lelkifurdalása támadt.

– Miért, mi történt? – tette fel kötelességtudóan a kérdést, legyűrve az ingerültségét.

– Aldenék megvették a Hírnököt.

– Kik azok az Aldenék?

– Londonból jöttek, az öreg Williams bácsi házát vették meg a szomszéd utcában. Úgy felújították, hogy rá sem lehet ismerni, még medencét is építettek a kertbe. Medencét! Itt, Skóciában! Azt mondjuk nem értem, mi a fenének. De mindegy, nem ez a lényeg. Kicsit ki akarják kupálni a Hírnököt, és fel akarnak venni egy vagy két újságírót, és a rakat hirdetésen kívül más cikkeket is beletennének. Esetleg jelentkezhetnél, kislányom.

– Van munkahelyem.

– De ha a Hírnöknek dolgoznál, lakhatnál itthon. Esténként meg segíthetnél a hotelben.

Lottie visszanyelte a választ, ami a szájára kívánkozott, mert nem akart veszekedni. Imádta a szülővárosát, de eszében sem volt vert sereg módjára hazakullogni. Így sem, hogy a mostani helyzete már-már kilátástalan. Még amiatt sem, hogy tudta, az anyjának tényleg szüksége lenne rá.

– Az Edinburghi Króniák jóval nagyobb, itt több lehetőségem van – mondta kimérten.

– Azért írsz még mindig unalmas kiállításokról, mert annyi lehetőséged van? – élesedett meg az anyja hangja, aztán rögtön észbe is kapott. – Sajnálom, Lottie! – visszakozott azonnal. – Ezt nem kellett volna mondanom.

A kimondott szavak azonban ott lógtak a levegőben, mint a harci repülők, amik bármelyik pillanatban tüzet nyithatnak. Lottie úgy markolta az egyik szék háttámláját, hogy az ujjai egészen elfehéredtek tőle.

– Tényleg nem. Ahogy az előbb említettem, nem tudok ma Montrose-ba menni – szögezte le, és ő maga is meglepődött, milyen ridegen cseng a hangja. – Majd valamelyik hétvégén meglátogatlak.

– Ezen a hétvégén?

– Nem, inkább jövő szombaton, de előtte még telefonálok.

– Ahogy gondolod, kislányom. – Az anyja hangjában egyszerre érződött szomorúság és helytelenítés, és ettől Lottie úgy érezte magát, mintha nyolcéves lenne. Egy nagyon undok nyolcéves.

– Ha pénzre van szükséged, hogy felvegyél magad mellé egy embert, aki segít a hotelben, akkor… – kezdte, de az anyja nyomban félbeszakította.

– Majd meggondolom. És ha úgy döntök, hogy alkalmazok valakit, akkor természetesen én fogom fizetni. Ne csinálj úgy, mintha a hotel a csőd szélén állna… Vagy mintha nem boldogulnék egyedül a vezetésével.

– Ezt egy szóval sem mondtam.

– Jó, akkor majd hívj fel, ha kitaláltad, mikor jössz.

– Oké.

Lottie egy hosszú pillanatig még a füléhez szorította az elnémult telefont, aztán felsóhajtott, és leeresztette a kezét. Valahogy sikerült megállnia, hogy ne vágja földhöz a mobilt; csak egy rövid, halk koppanás hallatszott a csendes szobában, ahogy lerakta az asztalra. Hirtelen mindennél jobban szeretett volna kocsiba pattanni, és meg sem állni Montrose-ig. Látta maga előtt a barna-fehér épületeket, az öböl csillogóan kék vízét, az anyját, ahogy a nagyszülőktől örökölt, szállodává alakított udvarház kertjében a virágokat gondozza… és az apja sírját a városszéli temetőben.

Erősen az ajkába harapott. Nagyobb szemétládának érezte magát, mint valaha, hogy megmaradt családjának hátat fordítva éli a világát Edinburghben. De bármi is történt, nem bírna visszamenni. Nem bírná feladni az álmait. Ez volt ő, egy halomnyi nagyratörő terv. Ha azokat is sutba vágná, mi maradna belőle?

Harmadik fejezet

Tristan felhajtott a Forth Road hídra, ami alatt lomhán hömpölygött a Forth folyó szürkéskék víztömege. Az eget vastag felhők uralták, egészen alacsonyan szálltak, ködbe vonva a rozsdabarna pillérek tetejét.

– Miért is nem várhattunk ezzel holnapig? – kérdezte Ian Brody az anyósülésről, és a zörgésből ítélve újabb scone-t vett elő a papírzacskóból.

– Azért, mert eltűnt egy nő, és magával vitt ötezer fontot – morogta Tristan, aztán fél szemmel oldalra pillantott, és azonnal elfintorodott. – Mi lenne, ha nem a kocsiban ennél? Tiszta mocsok minden!

– Ez csak morzsa. – Ian lesöpörte a mazsolás pogácsa törmelékét a fekete bőrülésről, és újabb scone-ért nyúlt. – Egyébként meg másnapos vagyok, muszáj ennem valamit, hogy felszívja az alkoholt.

– Ehettél volna a kapitányságon.

– Ott is ettem.

– Elég nagy baj. – Tristan nem először gondolkozott el azon, vajon Ian hogy megy át az éves teljesítmény-felmérésen, ami minden nyomozónak kötelező. Nagydarab, erős fickó volt ugyan, de az izmok helyét már kezdték átvenni a zsírpárnák. – Zabálás helyett inkább elmondhatnád, mi volt a helyszínelők jelentésében.

– A nagy semmi, az – nyelte le Ian a szájában lévő falatot. – Erőszaknak nincs nyoma, de a pénznek sincs. Ahogy annak se, hová mehetett a nő.

– Remek! Akkor marad Daniel Baker. Azt is meg kell tudnunk, ki volt jóban a nővel a munkahelyén.

– Azt hiszed, elárulta valakinek, hogy ellopott egy halom lóvét, meg hogy hol bujkál? Azért ne nézz minket, skótokat ilyen hülyének!

– Miranda Baker nem skót – jegyezte meg Tristan szárazon. – Dumfriesban született.

– Jó, de akkor sem hiszem, hogy akár az öccsének, akár másnak elújságolta, mit tervez. Teljesen feleslegesen megyünk Dalgety Baybe – dünnyögte Ian, és újabb scone-t tömött a szájába.

Tristan elnyomta a gúnyos horkantást, pedig nagyon kikívánkozott. Nem elég, hogy száműzték az isten háta mögé, a nyakába varrtak egy ilyen tohonya skótot is, akinek folyton könyörögni kellett, hogy dolgozzon. Tristan bele sem mert gondolni, mi lenne velük éles helyzetben. A társaknak bízniuk kellene egymásban, de ő jelenleg a rohamosan fogyó scone-ban is jobban bízott, mint Ianben.

Átértek a hídon, és Inverkeithing szürkésbarnára festett épületei után rákanyarodtak a Dalgety Baybe tartó útra. A város a part mentén feküdt, valamivel a tengerszint felett, így a kacskaringós utcák mentén álló házakból nagyszerű kilátás nyílt az öbölre. A kertekben tűlevelű bokrok pompáztak, az épületeket pedig gondosan karban tartották.

– Hogy tudott itt házat venni egy idegenvezető? – húzta fel Tristan a szemöldökét. – Nem hinném, hogy ennyire jól keres.

– Biztos a radioaktív hulladék az oka, amit az öbölben találtak.

– Miféle hulladék?

– Talán második világháborús, vagy a fene se tudja. – Ian összegyűrte a kiürült zacskót, és zsebre vágta. – Nem is hallottál róla?

– Valami rémlik.

– Na, a fejesek sokáig attól tartottak, hogy mindenki elmenekül Dalgety Bayből, de látod, még mindig él és virul a város. Viszont azért tutira lejjebb mentek az ingatlanárak. – Ian a GPS-re pillantott, majd egy kis fehér házra mutatott a Carcraig Place végén. – Ez lesz az, nem?

– Igen, a 11-es szám.

Tristan leparkolt az út mellett, kiszállt a kocsiból, Ian pedig nehézkesen követte. Odaséltáltak az ajtóhoz, becsöngettek, de hiába, senki se nyitott ajtót.

– Mondtam, hogy telefonálnunk kellett volna! – lamentált Ian, és már sarkon is fordult volna, de Tristan a ház mellett parkoló kék Nissanra mutatott, aztán a kéményből gomolygó füstre.

– Itthon van. Vagy legalábbis valahol a közelben. Várunk.

Ian dörmögött valamit az orra alatt, aztán visszabaktatott a Subaruhoz, és nekitámaszkodott az oldalának. Összehúzta a kabátját, karba fonta a kezét, és unott képpel bámult körbe az utcán. Tristan ettől nyomban ideges lett. Már a nyelve hegyén volt a gúnyos megjegyzés, de visszafogta magát. Inkább előszedte zsebéből a cigarettásdobozt, és meggyújtott egy szál Lucky Strike-ot. A tüdejét betöltő kesernyés füst megnyugtatta.

Visszafordult Daniel Baker háza felé, majd szemügyre vette az alacsony, egyszintes épületet. Az utcafrontra csak két, kisméretű ablak nyílt. A ház egyik oldalán garázs terpeszkedett, sötétzöldre festett ajtóval, a másikon fás-bozótos terület takarta el a nézelődők elől a hátsó udvart. Ideális búvóhely lenne Miranda Bakernek, még a kertbe is kimehetne anélkül, hogy az utcáról észrevennék, merengett Tristan.

Az öböl felől fújó szél végiggörgetett a járdán néhány elszáradt falevelet, az égből apró cseppekben hullani kezdett az eső. Tristan elnyomta a cigit, és összehúzta a cipzárt a dzsekijén.

– Nem ülünk be, mielőtt bőrig ázunk? – szólt oda neki Ian.

– De – mormogta Tristan.

Már indult volna az autóhoz, amikor meglátta a járdán közeledő alakot. Magas férfi volt, felül csak egy sötét pulóvert viselt, csuklyáját mélyen az arcába húzta, de Tristan meg mert volna esküdni rá, hogy Daniel Baker az. Intett Iannek, közben nézte, ahogy az egyre közelebb érő férfi megtorpan, amikor meglátja őket, aztán a kezében tartott szatyrot lóbálva újra elindul.

– Daniel Baker? – kérdezte Tristan, amikor már csak néhány lépésre voltak egymástól.

– Igen. Hát maga?

– Tristan Hunter vagyok az edinburghi rendőrségtől. Ez itt a társam, Ian Brody. Beszélhetnénk magával?

Baker összehúzott szemöldökkel kukkantott ki a csuklyája alól. Az egyik szeme alatt barnás-sárgás folt éktelenledett, valószínűleg egy monokli. Ha igaz, amit az utazási irodás csaj mondott, Baker újra belekötött valakibe, és nyilván ő húzta a rövidebbet.

– Miről akar beszélni? – kérdezte barátságtalanul.

– A nővéréről – felelte Tristan, és figyelte, ahogy a férfi homloka ráncokba szalad.

– Mirandáról?

– Csak ez az egy nővére van tudtommal. Bemehetnénk?

Tristan azt várta, hogy Baker nemet mond, de a férfi biccentett, előhalászta a zsebéből a kulcsát, és kinyitotta nekik az ajtót.

Cipőkkel telizsúfolt előszobába jutottak. Tristan látott közöttük egy Martenst és egy Alpinát is, utóbbi felső kategóriás hegymászó bakancs volt. A fogason The North Face téli túradzseki lógott. Tristan jól emlékezett erre a típusra, pár hónapja, amikor Edinburghbe érkezett, gondolkodott egy ugyanilyen kabáton, de amikor kiszámolta, hogy az árából négy londoni repülőjegy is kitelik, mégsem vette meg. Majd hidegben nem túrázik, inkább többször meglátogatja Louise-t.

Még egyszer körülnézett az előszobában, de női holminak nyomát sem látta, aztán elindult Baker után a konyhába.

Baker a kezében fogott szatyrot az egyik sarokba tette, a járólapon üvegek koppantak. Valószínűleg alkohol, gondolta Tristan. A konyhapulton egy elég réginek tűnő pizzásdoboz és chipseszacskók hevertek, a mosogatóban piszkos edények púposodtak.

Tristan töprengve nézte, ahogy a férfi lehúzza a fejéről a csuklyát, és feléjük fordul. Most már jól látszott a szeme körüli elszíneződés, ami néhány napnál nem lehetett régebbi.

– Hol szerezte azt a monoklit? – kérdezte Tristan.

Azt hitte, Baker nem fog válaszolni, de a férfi önelégült vigyorra húzta a száját.

– Volt a legutóbbi túrámon egy dögös csaj. A férje nem vette jó néven, hogy az asszonykája egyik este átszökött a szobámba.

– Nem, mi? – mordult fel Tristan. Egyre ellenszenvesebb lett neki ez az alak. Szerencsére Baker rájött, hogy senki nem fogja megdicsérni a hódításáért, így nem részletezte tovább az esetet.

– Szóval, mit akarnak Mirandától? – érdeklődött helyette kurtán.

– Beszélnünk kell vele. Nem tudja, hol találjuk?

– Edinburghben. Ott lakik, nem itt.

– Tudjuk – biccentett Tristan. – Csak épp nincs a lakásán, és a munkahelyére se ment be. Azt hittük, magához jött.

– Hát, itt nincs, mint látják. – Baker körbemutatott a házban, aztán vetett egy pillantást a szatyorban sorakozó italok felé.

– Hol lehet?

– Nem tudom, haver.

Tristant azonnal elfutotta a méreg. Nem csak azért, mert a pasas lehaverozta, hanem azért is, mert még csak meg sem kérdezte, milyen bajba keveredett a nővére. Fontosabb neki a rohadt pia, mint hogy megtudja, mi történt. Tristan keze ökölbe szorult, és a gyomrát hirtelen marni kezdte az a jó pár üveg sör, amit előző éjjel megivott.

– Erőltesd meg… – kezdte, de Ian, megérezve a veszélyt, azonnal közbeszólt.

– A társam csak azt akarja kérdezni – vetett egy figyelmeztető pillantást Tristanre –, hogy kihez mehetett a nővére, ha nem magához?

– Valamelyik barátnőjéhez talán – vonta meg Baker a vállát, összehúzott szemmel meredve Tristanre. – De miért keresik? – tette fel szinte mellékesen a kérdést. Pont úgy, mintha a válasz nem is igazán érdekelné.

– Ellopott a munkahelyéről ötezer fontot – szűrte Tristan a szavakat a fogai között.

– Mi van?! – Baker egy pillanat alatt lesápadt, és olyan erővel markolta meg a mellette álló szék háttámláját, hogy az ujjai egészen elfehéredtek.

– Most, hogy már érti, miért kell megtalálnunk, esetleg elmondhatná, kik azok a barátnők, akiknél érdemes lenne a nővérét keresnünk.

Baker egy hosszú pillanatig nem felelt, aztán kifújta a levegőt, és megvonta a vállát.

– Van valami Sophie a munkahelyén, a nagyfőnök titkárnője, meg ott van az a vörös hajú csaj, a szomszédja. – Lottie Kelsey említésére Tristant újult erővel öntötte el a düh, de visszanyelte.

– Kelsey-vel már beszéltem. Épp ő mondta, hogy a nővére magához jöhetett. Valaki más?

– Én… nem tudok más nevet.

– Mikor beszéltek utoljára?

– Néhány napja, asszem hétfőn, de csak pár szót. Karácsonykor voltam nála, akkor úgy tűnt, minden oké vele. – Baker végigszántott sötét, hullámos haján, és kétségbeesett pillantást vetett rájuk; most először látszott az arcán valódi érzelem. – El sem tudom hinni, hogy ellopott ennyi pénzt. Biztosak benne? Megtalálták a lakásán? – pillantott hol Tristanre, hol Ianre.

– Nem, nem találtuk meg, de a céges bankszámláról vette le a pénzt, még december harmincegyedikén.

– Hihetetlen ez az egész – ingatta a fejét Baker.

Őszintének tűnt, Tristant mégis zavarta valami, bár nem tudta megfogalmazni, mi. Visszafelé Edinburghbe végig azon gondolkozott, vajon Daniel Baker tényleg nem tud semmit, vagy csak nagyon jól színészkedik, és falaz a nővérének, aztán majd közösen költik el azt az ötezer fontot?

Már közel jártak a kapitánysághoz, amikor Ian hangosan megköszörülte a torkát.

– Figyelj, Tristan – dünnyögte zavartan –, ha lenne valami, amiről beszélni akarsz… Érted, akkor csak szólj.

Tristan megütközve kapta a fejét az anyósülésen feszengő társa felé, és ennek köszönhetően majdnem áthajtott egy piros lámpán. Szitkozódva fékezett, és épphogy csak sikerült megállnia.

– Miről beszélsz? – kérdezte, amíg a zöldre vártak.

– Hát arról, hogy úgy ráförmedtél Daniel Bakerre. Tudom, hogy Londonban volt valami gebasz az utolsó ügyeddel, hallottam, hogy a társad súlyosan megsérült, és ha még mindig ezen kattogsz…

– Nem kattogok ezen! – csattant fel Tristan, aztán vett egy mély levegőt, hogy képes legyen nyugodt hangon megszólalni. – Nincs semmi, amiről beszélnünk kellene – szögezte le, majd visszafordult előre, és nem vette le a szemét az útról, amíg meg nem álltak a kapitányság épülete mögötti parkolóban.

Tristan egyenesen az irodájába ment, és levetette magát a székébe. Kibámult a Rose Streetre, de nem a szürke ködbe vesző épületeket, a macskakövön kopogó esőt látta, hanem Louise-t, ahogy eltalálja az a rohadt golyó. A nő pedig, mintha megérezte volna, hogy rá gondol, épp abban a pillanatban hívta fel.

– Szia! – szólt bele a telefonba Tristan, közben nagyon erősen próbált másra gondolni, nem arra a végzetes lövésre, de esélytelen volt. Louise és az az átkozott éjszaka kitörölhetetlenül összefonódott az elméjében.

– Nem tűnsz túl lelkesnek – vette észre Louise azonnal. – Valami gond van?

– A szokásoson kívül? – horkantott fel Tristan. – Csak a munka. Eltűnt egy nő, próbálok rájönni, hol lehet.

– Mióta foglalkozol te eltűntekkel? – kérdezte Louise, és Tristan szinte látta maga előtt, ahogy sötétbarna szemöldöke megemelkedik, mint mindig, ha meglepődik valamin.

– Lopott a munkahelyén, a főnöke meg valami helyi nagyágyú itt. Leszólt a rendőrkapitánynak, hogy gyorsan oldjuk meg az ügyet.

– Akkor tulajdonképp dicséret, hogy téged állítottak rá.

– Dehogy dicséret, csak engem lehet leginkább ugráltatni. Mitchell – utalt Tristan a főnökére – még arra is célzott, ha ezt elcseszem, akkor elintézi, hogy az egész Egyesült Királyságban ne kapjak többet munkát. Amit a tavalyi ügy után nem is lenne olyan nehéz összehoznia. – Tristan gyorsan elhallgatott; a balul sikerült akció óta ritkán beszéltek az utolsó nyomozásukról, pedig a téma folyton ott lebegett a fejük felett, fenyegetően, mint egy sötét viharfelhő.

– Legalább ez egy érdekes ügy – jegyezte meg Louise, Tristan viszont tudta, hogy csak el akarja terelni a szót a történtekről.

– Inkább közepesen érdekes.

– Jó, hát tényleg, de eddig arra panaszkodtál, hogy alig van munkád odafent. Most legalább van. – Louise egy pillanatra elhallgatott. – Felhívott az anyád.

– Az anyám? Minek? – emelte fel a hangját Tristan ösztönösen. – És egyáltalán honnan tudja a számodat?

– Fogalmam sincs, honnan tudja. Azért hívott, hogy boldog új évet kívánjon, meg megkérdezte, hogy vagyok.

– A kurva életbe! – bukott ki Tristanból, pedig ritkán káromkodott. – Valahogy rájött.

– Tristan, nem tűnt fel, hogy már mindenki rájött? Bent a kapitányságon is. Gondolhattad volna, hogy ez lesz, miután hetekig ültél mellettem a kórházban, és a kezemet szorongattad.

– Nem szorongattam!

– De igen, a nővérek mondták. – Tristan hallotta a nő hangján, hogy mosolyog, ennek ellenére szabadkozni kezdett.

– Sajnálom! Úgy volt, hogy titokban tartjuk, és azt hittem, sikerült is…

– Csak te akartad titokban tartani – szakította félbe Louise.

– Hát persze! – mordult fel Tristan, dühösebben a kelleténél. – Ha kiderül, nem dolgozhattunk volna többet együtt.

– Jobban is jártunk volna, ha nem dolgozunk együtt. Most nem ülnék tolószékben – állapította meg Louise. Nem keserűen, csak kicsit szomorkásan; Tristan szíve összeszorult a hangjától.

– Louise, én…

– Ki ne mondd, hogy sajnálod! – csattant fel a nő váratlanul. – Elegem van már a sok sajnálkozásból! A szüleim is itt mászkálnak körülöttem egész álló nap, gyászos képpel, szánakozva. Legalább te ne! Ne sajnálj, kérlek!

– Oké – hazudta Tristan.

– Köszönöm – felelte a nő, és a szótól keserű epe tolult Tristan torkába.

– Most le kell tennem, még telefonálnom kell egyet, mielőtt hazamegyek. – Újabb hazugság, és Tristan gyűlölte magát érte, de képtelen lett volna tovább beszélgetni Louise-szal. – Holnap kereslek! – mondta, aztán kinyomta a hívást, és az asztalra ejtette a telefont.

Nem tudta, meddig ült ott mozdulatlanul, beletemetkezve a keserűségbe, de kint már sötétedett, amikor a mobilja újra csipogni kezdett. Ránézett a kijelzőre, közben attól tartott, Louise az, és ettől nagyobb rohadéknak érezte magát, mint valaha. De nem a nő kereste, hanem a helyszínelők küldték át a jelentést meg a fotókat, amiket Miranda Baker lakásán készítettek aznap reggel.

Tristan átlapozta a képeket; szokványos fotók voltak egy kínosan rendben tartott, de mindenféle limlommal túlzsúfolt lakásról. Aztán az utolsón megakadt a szeme valamin.

– Mi a fene?! – mordult fel meglepetten.

Felugrott a székéből, felkapta a kabátját, és az ajtóhoz rohant. Reggel nem nézett körül túl alaposan, biztos ez az oka annak, hogy nem vett észre semmit. Pedig azon a fotón volt valami, aminek semmi keresnivalója Miranda Baker lakásában, de még csak Skóciában sem.

***

Lottie feltúrta a netet, hátha írnak valamit Miranda eltűnéséről, de semmit sem talált. A híroldalak tele voltak a szilveszteri ünnepségek képeivel és néhány lanyha találgatással arról, hogy a kormány vajon mit tervez az új évre. Lottie felsóhajtott. Kénytelen lesz a Krónikák ügyeletes szerkesztőjét, Richardot felhívni.

– A szentségit, Lottie! – káromkodott kásás hangon a férfi; valószínűleg szundikálásból ébresztette a telefon. – Minek zavarsz ilyen hülyeséggel?! Kurvára nem fog törődni a rendőrség ilyesmivel pont ma! Majd holnap nekiállnak keresni a csajt.

– Pedig törődtek, és szerintem nem csak eltűnésről van szó, különben kivárták volna a negyvennyolc órát, ahogy szokták – erősködött Lottie. – Hunter vezeti a nyomozást, már ma délelőtt kint volt a helyszínelőkkel az eltűnt csaj lakásán.

– Ezt meg honnan a faszból veszed? Várj, ne mondj semmit, nem is akarom tudni! – csattant fel ingerülten Richard. – Különben meg ha el is kezdtek nyomozni, akkor sem adtak még ki semmilyen közleményt. Az előbb ellenőriztem.

– Ellenőriznéd azért még egyszer?

Richard dünnyögött valamit, ami kísértetiesen emlékeztetett a túlbuzgó picsa szavakra, aztán Lottie meghallotta, hogy nyomkodja a billentyűzetet.

– Semmi – közölte kurtán a férfi egy perc múlva. – Ha nincs más, akkor…

– Szerinted kitől tudhatnék meg többet?

– Várd meg a közleményt.

– Tudod, hogy az napokig is eltarthat.

– Hát pedig lefogadom, hogy nyársat nyelt Hunterből semmit sem tudsz kihúzni. Még úgy sem, hogy beveted magad. Vagy már meg is próbáltad? – röhögött fel Richard.

Lottie elengedte a füle mellett a célzást.

– Kösz a segítséget – felelte némileg gúnyosan.

– Hát nincs mit, de máskor ilyen hülyeségekkel inkább ne zavarj. Egyébként, Lottie… Aleister tudja, hogy ezen az ügyön dolgozol? Ez Martinék asztala – szólt Richard gyanakodva.

– Majd megbeszélem velük, szia! – mormolta Lottie, és gyorsan lerakta a telefont.

Na igen, Aleisternek még meg kell magyarázni, hogy miért ő akar Miranda eltűnésével foglalkozni, ami nehéz lesz, főleg mivel nem is a bűnügyi részlegen dolgozik… De majd megoldja. Lottie hitt a megérzéseiben, amik most egyértelműen azt súgták, hogy az ügy mögött több rejlik, mint egy szimpla eltűnés. Évek óta várt a nagy lehetőségre, amivel visszakerülhet a bűnügyesek közé. Csakis ezért viselte el a kultúra rovatot, mert tudta, hogy átmeneti. Tudta, hogy az ő helye nem itt van. Ez tartotta benne a lelket, amikor unalmas kiállításmegnyitókon vett részt, és még unalmasabb művészekkel készített interjút. Aztán eszébe jutott legutóbbi csúfos jelenetük Aleisterrel, és a gyomra fájdalmasan összeszorult. A fenébe! Azzal, hogy viszonyba bonyolódott vele, csak még inkább megnehezítette a saját helyzetét.

Fel-alá járkált a szűkös lakásban, és azon gondolkozott, mit tegyen. Az ablakon túl a téli borús szürkeség egyre mélyült, a szemközti ház ablakaiban a fények egymás után gyulladtak fel. Lottie újra és újra átgondolta a lehetőségeit, és arra jutott, hogy van valami, amit megpróbálhatna…

A konyhaszekrényhez ment, kihúzta a fiókot. Kicsit kotorásznia kellett, de hamar megtalálta az egyszerű fémkarikára felfűzött kulcsot. Miranda lakásáé. Még két éve nyáron kapta, hogy öntözze a virágait, amíg Miranda nyaral. Aztán később, amikor Miranda két-három napra elment, ragaszkodott ahhoz a rohadt locsoláshoz. Lottie utálta, de sohasem mondott nemet. Még szerencse! Most kifejezetten jól jön az a kulcs.

Lottie belebújt az edzőcipőjébe, és kikémlelt a folyosóra. Minden csendesnek tűnt. Becsukta maga mögött a lakása ajtaját, majd a szomszéd bejárathoz óvakodott. Ugyanúgy, mint néhány órával korábban, fülét az ajtóra szorította, pár pillanatig hallgatózott, de ezúttal üres volt a lakás. Lottie nagy levegőt vett, beleillesztette a kulcsot a zárba, és elfordította. Épp akkor, amikor lent becsapódott a bejárati ajtó. Aztán sietős léptek hallatszottak a folyosón, egy másodperccel később pedig a lépcsőn.

Lottie lefagyott. Lelki szemei előtt már látta is, ahogy Hunter vagy valamelyik másik zsaru felbukkan a lépcsőfordulóban, és lefüleli. A szíve majd kiugrott a helyéről, a lábát olyan nehéznek érezte, mintha nem is csontból és húsból lenne, hanem ólomból.

Közben a léptek egyre közeledtek…

Lottie beleharapott az ajkába, és kényszerítette magát, hogy logikusan gondolkozzon. Nem bukhat le! Visszazárta az ajtót, kirántotta Miranda pótkulcsát a zárból, és mozgásra ösztökélte zsibbadt tagjait.

A hangokból ítélve a léptek már az utolsó néhány fokon koppantak, amikor Lottie a saját ajtajához ért. Már csak be kell mennie, lélegzett fel, aztán a következő pillanatban az edzőcipője orra beakadt a lábtörlőbe. Meg kellett kapaszkodnia az ajtófélfába, nehogy elvágódjon.

– Basszus! – csúszott ki a száján a szitkozódás, és az ezt követő néma csendben jól hallotta, hogy a felfelé igyekvő egy pillanatra megtorpan, majd megszaporázza lépteit.

Lottie fülében dübörgött a vér, a keze megremegett, ahogy az ajtóért nyúlt. De mielőtt becsaphatta volna maga mögött, valaki megszólalt a folyosón.

– Minden rendben?

Lottie nagyot nyelve megfordult, a szívéről pedig hegyomlásként zúdultak le a kövek, ahogy meglátta a másik szomszédját, Petert. A férfi sötét szövetkabátján apró esőcseppek ültek, gondosan fésült, sötét haja is nedvesen csillogott. Megállt a lakása ajtaja előtt, leejtette utazótáskáját a lába mellé, közben Lottie-t vizslatta.

– Szóval minden oké? – kérdezte meg újra. – Olyan vörös a képed, mintha lefutottál volna egy maratont.

– Épp tornáztam – füllentette Lottie, és a háta mögé rejtette a kezét, amiben még mindig ott szorongatta Miranda kulcsát. – Aztán hallottam, hogy jön valaki. Azt hittem, Miranda az. Pár napja nem láttam, gondoltam megkérdem, minden oké-e vele.

– Nincs itthon? – Peter láthatóan meglepődött, viszont szerencsére átsiklott a tényen, hogy Lottie nem kifelé igyekezett a lakásából, hanem befelé.

– Nincs. Nem mondta neked, hová készül?

– Nem, azt hittem, itthon lesz. Még meg is kért, hogy hozzak neki ebből. – Peter lehajolt, kicipzározta a táskája oldalsó zsebét, így Lottie jól láthatta a piros pöttyös csomagot. Emlékezett a nevére is: Túró Rudi. Peter pár hónapja, amikor ideköltözött a szomszédba, őt is megkínálta vele. – Biztos nincs a lakásában? – ráncolta Peter a homlokát. – Talán csak lefeküdt aludni, tegnap volt valami céges újévi rendezvényünk.

– Elég hosszan csengettem – kamuzott Lottie –, nincs itthon.

– Hát jó, akkor majd előkerül. – Peter előbányászta a kulcsát, könnyedén felkapta a nagy utazótáskát, aztán visszafordult Lottie felé. – Bemegyek, ki kell pakolnom, aztán lefekszem. Hosszú volt ez a nap, Dani alig akart elengedni, amikor indult a gépem. A feleségemnek úgy kellett kiráncigálnia a reptérről – húzta halvány mosolyra a száját.

– Sikerült elintézned, hogy ők is idejöhessenek? – kérdezte Lottie, és mint mindig, most is elöntötte a bűntudat, hogy az ő anyja milyen közel van, mégis alig látogatja őt, Peter pedig, aki sűrűbben szeretné látni a fiát és a feleségét, nem teheti meg.

– Még nem. Nora azt szeretné, hogy Dani ezt az évet még otthoni óvodában fejezze be, csak utána akar költözni.

– Ez végül is logikus.

– Ja, az – morogta Peter, bár egyáltalán nem tűnt boldognak. – Ha látod Mirandát, mondd neki, hogy jöjjön át a Túró Rudiért.

– Oké, mondom. Jó pihenést!

Lottie megvárta, míg Peter eltűnik a lakásában, majd ő is becsukta a saját ajtaját. A francba! Kénytelen lesz kicsit várni azzal az illetéktelen behatolással.

***

Lottie egy órával később újra kiosont a folyosóra, közben úgy érezte magát, mintha egy ZS kategóriás komédiába csöppent volna. Szinte hallotta a háttérben a nevetőgépet… De basszus, akkor is meg kell tennie! Lehet, hogy talál valamit Miranda lakásában, amiből rájön, mi történt. Akkor pedig már semmi sem állíthatja meg, hogy egy ütős cikket írjon. Egy pillanatra elöntötte a bűntudat, hogy olyasvalakiről akar írni, aki, ha nem is a barátja, de azért közeli ismerőse, aztán elfojtotta az érzést. Négy évet elvesztegetett a kultúra rovatnál, és úgy érezte, már nem sokáig bírja, muszáj sürgősen visszakerülnie a bűnügyre. A cikkbe meg csakis az igazságot fogja írni, ehhez mindig szilárdan ragaszkodott. Semmi találgatás, semmi célozgatás, kizárólag a bizonyítható tények.

Elszántan beledugta a kulcsot a zárba, és kinyitotta az ajtót. A lakásban sötét volt, Lottie alig tudta kivenni a bútorok körvonalait. Arcát hűvös levegő csapta meg, és ahogy becsukta maga mögött az ajtót, a sötétség tovább mélyült, az előszoba fogasán lógó kabátok pedig meglebbentek. Egészen úgy néztek ki, mintha láthatatlan emberek viselnék őket.

Lottie önkéntelenül is összerezzent, a pulzusa egyetlen másodperc alatt a duplájára ugrott.

– Azok csak kabátok – mantrázta magának félhangosan. – Kabátok, nem szellemek…

Ennek ellenére lábujjhegyen óvakodott el a fogas mellett, mintha attól tartana, hogy a ruhadarabok rátámadhatnának.

Belépett a nappaliba. Az ablakokon be volt húzva a függöny, csak a réseken szökött be az utcai lámpák fénye, fura árnyakat vetítve a fal mellett húzódó könyvszekrényre. A polcok roskadoztak a sok könyvtől és csecsebecsétől, közöttük ott álltak az orchideák, amiket Lottie annyiszor meglocsolt. De utálta, hogy kerülgetnie kellett közben a sok csetreszt!

Előkotorta a mobilját a zsebéből, bekapcsolta az elemlámpa funkciót, és végigpásztázta a bútorokat. A sötét sarkokból még több kacat tűnt elő, Lottie pedig felnyögött. Reggelig se fog végezni, ha mindent át akar kutatni; talán jobb lenne a hálószobával kezdeni.

Elindult az ajtó felé, amikor meghallotta a szobából kiszűrődő, halk hangot. Mintha valaki mocorogna odabent.

Lottie megtorpant; valaki van a lakásban rajta kívül!

Először az jutott eszébe, hogy Miranda megjött, csak nem vette észre. És ha tényleg ő az, akkor mi a franccal fogja megmagyarázni az ittlétét? Aztán egy ennél jóval rémisztőbb lehetőség ötlött fel benne. Mi van, ha valaki más járkál a szobában…?

Nagyot nyelve lépett közelebb a résnyire nyitva álló ajtóhoz. Jobb lenne, ha eltűnne innen. Eltűnne, és hívná a rendőrséget. De mire kiérnének, az, aki a szobában van, el fog menekülni.

Így hát közelebb ment az ajtóhoz, közben a lába alatt megnyikordult a padló. A halk hang furán visszhangzott a csendes lakásban. Lottie hátát kiverte a veríték, és most már egyértelműen hallotta, ahogy tompa léptek dobbannak a szőnyegen, majd valami megnyikordul.

Lottie tudta, hogy azonnal vissza kéne mennie a lakásába, de a kíváncsisága szokás szerint egy pillanat alatt legyőzte az észérveket. Torkában dobogó szívvel lökte be az ajtót, aztán szájtátva bámulta, ahogy egy sötét ruhába öltözött alak felugrik a párkányra, majd kivetődik a nyitott ablakon.

Negyedik fejezet

Tristan leparkolt Miranda Baker háza előtt, és a kora esti járókelőket kerülgetve az épülethez viharzott. A helyszínelők fotóján lévő kehelynek ugyan csak a fele látszott egy rikító rózsaszín cserepű szobanövény mögött, Tristan mégis teljes bizonyosággal tudta, hogy nem téved, és ebben az esetben Miranda Baker jóval nagyobb bajba keveredett, mint egy egyszerű sikkasztás.

Felért az emeletre, és előszedte a kulcsot a zsebéből, amit még reggel kaptak az ingatlan tulajdonosától. Belökte az ajtót, az első pillanatban azt hitte, üres a lakás, aztán lépek dübörögtek. Tristan az előszoba sötétjében inkább hallotta, mint látta, hogy valaki egyenesen felé rohan. Kinyúlt, és megragadta az alak csuklóját; a bőr, amit tapintott, selymes volt, egyértelműen egy nőé.

Nocsak, Miranda Baker visszajött volna a lakásába? Talán épp azért, amiért ő is?

– Nyughasson! – szólt rá a nőre, aki mindenáron ki akart szabadulni a szorításából, Tristan azonban vasmarokkal tartotta, és ahhoz a falhoz húzta, amin a villanykapcsolót sejtette. Szabad kezével kitapogatta a kapcsolót, és felkattintotta. Amikor azonban az előszobát elöntötte a sárgás fény, nem Miranda Bakert pillantotta meg, hanem Lottie Kelsey átkozott, vörös haját.

– Mit keresel te itt?! – förmedt rá a nőre.

Kelsey zöld szeme hatalmasra kerekedett, nyilván ő sem rá számított. Na igen, betörésnél ritkán számít az ember a rendőrségre.

– Az most mindegy! – Kelsey megrázta a fejét, és ismét megpróbálta kihúzni a kezét a szorításából. – El kell kapnunk!

– Kit kéne elkapnunk?

– Azt, aki betört Mirandához!

– Te törtél be, Kelsey.

– Nem én… Vagyis, basszus, én is, de valaki más is.

– Te teljesen megőrültél?! – mordult rá Tristan Kelsey-re. Megragadta a vállát, egy kicsit meg is rázta. A nő összeszorította a száját, a copfja vadul lobogott, és megpróbált hátrálni. Tristan elvigyorodott a felesleges erőlködést látva. – Most elkaptalak, Kelsey – susogta gonoszan. – Betörtél a szomszédodhoz. Neked annyi.

– Jó, jó, elkaptál – hadarta a nő. – De az előbb ugrott ki valaki a hálószoba ablakán. Talán még utolérjük, ha sietünk.

Tristan egy pillanatra Kelsey-re meredt, aztán kiiramodott az ajtón, maga után húzva őt.

– Hé, mit csinálsz? – kiáltott fel a nő, amikor majdnem átesett a küszöbön. – Engedj már el!

Tristannek eszében sem volt engedelmeskedni. Még jobban megszorította Kelsey kezét, és a lépcső felé vonszolta.

– A betörő után megyünk, ahogy az előbb akartad. Egyébként miért nem ezzel kezdted? – dörrent rá, míg a lépcsőn loholtak lefelé.

– Én próbáltam, te nem akartál meghallgatni.

– Miss Baker volt az?

– Nem… vagyis nem hiszem – lihegte Kelsey. – Magasabb volt, mint Miranda. Meg vékonyabb is.

Kirobbantak az ajtón, és befutottak a következő mellékutcába, amire az ominózus ablak nyílt. Valóban tárva-nyitva állt. Tristan magában szitkozódva nézett fel az alig három méter magasan lévő ablakra, aztán szemügyre vette az utcát. Teljesen kihalt volt, alig járkáltak ezen a részen, csak a sarkon túl, a főutcán sétáltak az emberek, de senki sem tűnt gyanúsnak. Senki sem rohant, senki sem tekingetett hátrafelé, ellenőrizve, hogy nem követik-e.

– Sötét ruha volt rajta, nadrág meg pulcsi – szólalt meg Kelsey mellette. – És mintha valamilyen sapka is lett volna a fején, legalábbis nem látszott a haja.

Tristan csak ekkor jött rá, hogy még mindig a nő kezét szorongatja. Gyorsan elengedte, és arrébb lépett.

– Túl magasan van az ablak. Ki tudott rajta ugrani, de biztos nem ott ment be, ugye? – kotyogott tovább Kelsey. – Nem tűnt fel, hogy az ajtót feltörték. De akkor hogy ment be Miranda lakásába?

– Inkább az a kérdés, te hogyan mentél be.

– Volt kulcsom. Lehet, hogy a betörőnek is?

– Hogyhogy volt kulcsod? – mordult fel Tristan.

– Miranda adta még régebben, hogy locsoljam a virágait, ha nincs itthon.

– És erről ma délelőtt mi a francért nem számoltál be?!

– Nem kérdezted – rántotta meg a vállát Kelsey olyan nemtörődöm módon, hogy Tristannek bizseregtek az ujjai, annyira a nő keskeny nyaka köré akarta fonni őket, és csak szorítani, szorítani…

– Marha nagy bajban vagy, ugye tudod? – sziszegte, aztán hirtelen beléhasított, miért is van itt. Újra megragadta Kelsey csuklóját, és elindult vissza a lakásba.

– Muszáj mindig úgy huzigálnod, mint valami rongybabát? Egyedül is tudok ám menni! – feleselt a nő, de legalább lépést tartott vele.

Tristan nem szólt semmit, amíg fel nem értek az első emeletre. Belökte az ajtót, berántotta rajta Kelseyt, majd elengedte a kezét, és a nappaliba trappolt. A helyszínelők fotóján tökéletesen be lehetett azonosítani a polcot, az ocsmány szobanövény mögött azonban most nem volt semmi.

– A rohadt életbe! – szitkozódott Tristan, félretologatva a sok vacakot a szomszédos polcról, hátha ott megtalálja, amit keres.

– Mit csinálsz? – Kelsey odalépett mellé, és homlokráncolva nézett a felforgatott polcra. – Mit keresel?

– A betörő elvitt valamit? – sziszegte Tristan, figyelmen kívül hagyva a kérdést.

– Nem tudom… – Kelsey egy pillanatra lehunyta a szemét, vöröses szempillái az arcára borultak. Tehát valódi vörös, nem festett, állapította meg Tristan, és hirtelen nem is tudta, hogyan jutott eszébe egy ilyen teljesen felesleges gondolat. Hisz ez a nő egy bajkeverő, ez a novemberi eset kapcsán egyértelműen kiderült. Ráadásul ágyba bújt a nős főnökével! Tristannek kapásból eszébe jutott a nővére, akit egy ugyanilyen szajha miatt vesztett el. A gyomra még évek távlatából is fájdalmasan összeszorult, ha Anne-re gondolt.