Julie Klassen

A klastrom árnyai

A mű eredeti címe

Shadows of Swanford Abbey

Copyright © 2021 by Julie Klassen

Originally published in English under the title Shadows of Swanford Abbey
by Bethany House Publishers, a division of Baker Publishing Group,
Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Hungarian translation © Bánki Vera

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BÁNKI VERA

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 750 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Katy Banton emlékének, akinek a mosolya,
imái és a barátsága felderítette a világot.

1986–2020

Hogy felderítse kegyedet, mindazonáltal sejteni engedi, hogy a klastromnak a kegyed lakóhelyéül kijelölt részét minden kétséget kizáróan kísértet járja.

Jane Austen: A klastrom titka

(Borbás Mária fordítása)

A King Street és a Saint James’s Square sarkán lévő Gentlemen’s Hotel

Megragadja az alkalmat, hogy felkeltse mindazon nemes urak, úriemberek, külföldiek és mások érdeklődését, akik kellemes szállásra találhatnak ott egy éjszakára, vagy amennyire csak maradni óhajtanak.

Londoni újsághirdetés a tizennyolcadik századból

Egy nagy társaság jelenléte a fogadóban nyilvánvalóan folytonos színváltozást hoz magával.

Jane Austen: Meggyőző érvek

(Róna Ilona fordítása)

Mert nem a félelemnek lelkét adta nekünk az Isten, hanem az erő, a szeretet és a józanság lelkét.

2Tim 1,7

Első fejezet

Anglia, Worcestershire, 1820. március

Miss Rebecca Lane megborzongott a gondolatra, hogy több mint egyévi távollét után visszatér Swanfordba – bár a szíve sosem hagyta el igazából ezt a helyet.

A zötykölődő postakocsiban így imádkozott: Kérlek, ne engedd, hogy bármi őrültséget csináljon, még mielőtt megérkezem hozzá.

Eszébe ötlöttek a házvezetőnő utolsó levelének a sorai.

Fivére viselkedése egyre ijesztőbb. Félek arra gondolni, mire lesz képes.

A lelkiismeretem nem engedte, hogy tovább halogassam a levélírást. Csak az a kétségem, hogy nem vártam-e máris túl sokáig.

Ugyanaz a félelem töltötte el Rebeccát, mint amit e szavak első olvasásakor érzett. John vajon önmagának akar ártani, vagy valaki másnak, vagy...?

Rebecca felsóhajtott, és lüktető halántékát a jármű sima, hideg ablakának nyomta. Az út két oldalán hullámzó vidéket köd borította, a mezőket fehér birkák és újszülött bárányok pettyezték.

A fák csúcsa felett hamarosan megjelent a Mindenszentek-templom tornya, és láthatóvá váltak a Wickworth-kúria magas kéményei.

Rebecca a falu felé intett.

– Íme Swanford.

Mellette aludt a francia szobalány, de Lady Fitzhoward, a munkaadójuk a mutatott irányba nézett.

– Ó, igen! – Az idősebb nő Rebeccára pillantva megkérdezte: – Örül, hogy hazaérkezett?

Rebecca arcán megjelent az elvárt mosoly, és bólintott is, bár ehhez némi erőfeszítésre volt szüksége. Magában azon gondolkodott, hol is van az otthona.

Miután meghaltak a szülei, a paplakba, amely sosem volt az ő tulajdonuk, beköltözött az új lelkész a családjával. A vadászház, amelyben most a fivére lakott, a Wilfordok családi birtokához tartozott. Ő maga pedig, leszámítva egy rövid karácsonyi látogatást, az elmúlt két évet a lady társalkodónőjeként fogadókban és szállodákban töltötte, útiládákból és kézitáskákból élt. Idővel talán megtanulja, hogy úgy éljen, mint Lady Fitzhoward, élvezze a véget nem érő utazásokat, és ne vágyakozzon egy otthon után. Idáig azonban még nem sikerült eljutnia.

A kocsi lekanyarodott a főútról. A kis település házai és udvarai mellett elhaladva régi sírkőként emelkedett a ködös talaj fölé az impozáns apátság épülete.

Még mielőtt a szállodává alakított régi apátság látványa felzaklathatta volna, a kocsi egy boltív alatt befordult a szomszédos istállóudvarba.

Megjelent egy kapus, hogy segítse a kiszállásukat. Joly kisasszony, a lady szobalánya felébredt, és elsőnek szállt le, hogy ügyeljen munkaadója holmijára. Lady Fitzhoward lépett ki ezután a hintóból, erősen a kapus karjára támaszkodott, amíg csak a sétabotja vége le nem ért a talajra.

Rebecca követte, és megkérdezte:

– Itt hagyhatnám az utazóládámat?

A szobalánynak ez láthatóan nem tetszett, de Lady Fitzhoward megadta az engedélyt.

– Igen, persze. Joly majd gondoskodik az elhelyezéséről.

Durva munkaruhába öltözött öregember bicegett be az udvarba, a kezében egy ásóval. Megállt, fakókék szemét Lady Fitzhowardra függesztette.

– Szép virágszál... – mormolta.

A kapus aztán kitessékelte az öreget.

Amikor elbotorkált, a lady Rebeccához fordult.

– Ha nem elegendő egy hét a testvére meglátogatására, tudassa velem. Ha nem vagyok itt a szállodában, hagyjon üzenetet a portán. Amint mondtam, azt tervezem, hogy felkeresem a környéken lakó barátaimat.

Rebecca bólintott.

– Úgy lesz, és köszönöm. És ismét köszönetet szeretnék mondani azért, hogy megváltoztatta a terveit, csak hogy engem idekísérjen.

A kapus látta, hogy Rebecca indulni készül, felajánlotta hát, hogy kerít egy csézát, ami továbbviszi majd a lányt.

A nő udvariasan elhárította az ajánlatot. A falut átszelő út és az erdei ösvény alig volt több másfél kilométernél, az idő szép volt, a csomagja könnyű, elhatározta hát, hogy gyalog megy.

A csomaghalomból kiemelte a bőröndjét és a kézitáskáját, elköszönt a két nőtől, és megfordult, hogy elinduljon. Néhány lépés után már érezte a bőröndje súlyát, de az semmiség volt a bűntudathoz képest, ami a vállát nyomta.

Rebecca végigment az Abbey Lane-en, át a forgalmas főutcán, majd elhaladt a falu legelője mellett, amelyet zsúptetős házak szegélyeztek. Elérte az All Saints Streetet, és jobbra fordult. A kikövezett utca két oldalán favázas házak álltak, a Hattyú és Liba fogadóból áporodott, savanyú sörszag áradt.

Áthaladt a hídon a folyó fölött, és kiért a városból. Rövidebb lett volna, ha a templom és a paplak melletti úton marad, de még nem érezte úgy, hogy képes lenne szembenézni a szívbe markoló emlékekkel.

A folyót követve haladt az erdő felé, amikor gyereksírás hasított a levegőbe, szívszaggató zokogás hallatszott. Rebecca körülnézett, kereste a szenvedőt, és egy nagy lombkoronájú angol tölgy alatt ott állt egy négy-öt éves gyermek, hosszúnadrágja a felsőrészhez volt gombolva. Nagy, fodros inggallér borult a ziháló kis vállára.

Rebecca letette a táskáit, és a kisfiúhoz sietett.

– Mi történt? Mi a baj?

A kisfiú könnyes szemmel, csepegő orral felmutatott a fára.

A magasban egy papírsárkány akadt fenn a fán, a farka belegabalyodott az ágakba.

– Ó, kedvesem, hát ez bizony kár! – Rebecca körülnézett, talál-e segítséget. – És te hol laksz?

A fiú a nedves orrát beletörölte a ruhaujjába, és a keskeny folyó túloldalára, a paplak hátsó része felé mutatott.

– És egyedül vagy itt kint?

A gyermek a fejével intett, és zokogni kezdett.

Megjelent egy pár évvel idősebb leány is, a kezében hosszú bottal.

– Hallgass el, Colin! Már nem vagy kisbaba. Megpróbálom levenni neked.

Ekkor észrevette Rebeccát. Habozott, majd magyarázkodni kezdett.

– A kisfiú a születésnapjára kapta a sárkányt és a hosszúnadrágot. – Úgy volt, hogy én majd segítek neki reptetni, de a szél feltámadt, és baj lett belőle.

– Értem. – Rebecca a fát nézte, és a lehetőségeket latolgatta. – Majd felmegyek érte – ajánlkozott. – Te maradj itt, és vigyázz a kistestvéredre, jó lesz így?

A kislány szeme elkerekedett, aztán pillantása Rebecca csinos úti öltözékére és kalapjára siklott.

– Maga, kisasszony?

Rebecca bólintott, és levette a díszes kalapot, ami inkább Lady Fitzhower ízlését tükrözte, mint az övét. A tolldísz úgyis beleakadt volna az ágakba. Aztán a térde közé szorította az alsószoknyáját, hogy ne mutasson magából többet a szükségesnél.

Újra körülnézett, örült, hogy a két kisgyermeken kívül más nem lesz a tanúja a nem éppen úrihölgyhöz illő cselekedetének.

Az egyik fa tövében talált egy törött kocsikereket, odagördítette a fa alá, fellépőnek. A legalacsonyabb ág majdnem teljesen vízszintes volt, mielőtt felfelé indult volna, egy elefánt ormányához hasonlított, mint amilyent Astley Amphiteatrumában látott. A gyerekek nem érhették el a magas ágat, de Rebecca a kerék segítségével és egy kis erőfeszítéssel sikeresen felhúzta magát rá. A fa kérge azonnal tönkretette a finom harisnyáját.

Aztán kiegyenesedett, és hozzáfogott a viszonylag könnyű mászáshoz, úgy haladt felfelé, mintha létrán kapaszkodott volna.

Alatta a gyerekek tapsoltak, és Rebecca úgy érezte magát, mintha valóban Astley egyik fellépője lenne.

Sohasem irtózott a magasságtól, kislányként is ügyesen tudott fára mászni, és nem törődött a kezén-térdén esett sérülésekkel. Most azonban már nő volt, nem volt edzésben, nem volt a megfelelő fizikai állapotban, és csakhamar kifulladt mászás közben.

Közeledett a sárkányhoz, az egyik cipőjével megtámaszkodott, és a másik számára valami megfelelő pontot keresett. Hozzáfogott a nehéz munkához, hogy kiszabadítsa a sárkány farkát és a rá kötött madzagot.

Lepillantott a várakozó gyermekekre. A lombok elrejtették a lánykát, de jól láthatta a könnyeivel küszködő kisfiút.

– Le tudja hozni? – kérdezte. – Képes lesz rá?

Rebecca váratlanul megszédült, elhomályosodott a látása.

Az ismerős jelenet és kérés visszarepítette a múltba, amikor azonos helyzetből nézett le a könnyes szemű Johnra, aki azonban jóval idősebb volt ennél a kisfiúnál.

– Felmehetek? – kérdezte. – Kérem! Csak most az egyszer!

Fel szeretett volna mászni hozzá a fára. Könyörgött. A szülei azzal bízták meg, tartsa a szemét a kisöccsén, hogy a gyermek biztonságban legyen. Rebecca tudta, hogy John túl fiatal még, és bizonytalan. John azonban addig könyörgött, nyafogott, amíg végül Rebecca engedett. Arra gondolt, ha maga mellett tartja, minden rendben lesz. Felsegítette a testvérét az alsó ágig, aki aztán többé már nem vette figyelembe a nővére tanácsait és figyelmeztetéseit, hogy várja meg, és ne másszon túl magasra.

Dobogó szívvel igyekezett az öccse után, de mielőtt elérte volna a testvérét, John megcsúszott, leesett, ott hevert a kemény földön, halálos nyugalomban.

– Jól van, kisasszony? – kérdezte a kislány, kiszakítva Rebeccát emlékei fekete felhőjéből.

– Igen, csak eltart egy ideig, amíg kibogozom.

Rebecca leeresztette a végre kiszabadított sárkányt, amelyet a gyerekek kitárt karokkal vártak. Utánadobta a madzagot is.

Óvatosan megindult lefelé, az alsó ágról készült leugrani, de most valami miatt túl magasnak találta.

Rebecca nagy levegőt vett, és lehuppant a földre. Amikor felállt, látta, hogy a fű nyomot hagyott a szoknyáján, és magát korholta. Lady Fitzhowardnak éles volt a szeme. Rebecca megpróbálta eltüntetni a foltot, de sikertelenül. Talán Rose majd a segítségére lesz.

A kisfiú átölelte Rebecca térdét. Egy kis taknyos piszkot tett hozzá a barnászöld folthoz.

A kislány pukedlizett.

– Köszönjük, Miss... Megkérdezhetem a nevét?

– Miss Lane a nevem, és köszöntelek benneteket. – Rebecca összeszedte a holmiját, és kihúzta magát. – Javasolhatom, hogy a legközelebb a legelőn eregessetek sárkányt?

A gyerekek szelíden vigyorogva, egyetértően bólogattak, majd a távozó Rebecca után integettek.

Rebecca elérte a keskeny gyaloghidat, átment a folyó felett, és Fowler erdején keresztül, hátulról közelítette meg a házat. A zsúpfedeles ház egykor az egyik vadőr szállása volt, de Wilfordék most már csak egy vadőrt alkalmaztak, és nagyon jó feltételekkel Johnnak és Rebeccának adták bérbe a házat. Rebecca néhány évig itt élt a testvérével, amíg csak az anyagi és magánéleti nehézségek arra nem kényszerítették, hogy elszegődjön társalkodónőnek.

Kopogtatására Rose Watts, az idős házvezetőnő nyitott ajtót, kedves, megereszkedett vonásai Rebecca láttára mosolyra húzódtak.

– Miss Rebecca? Milyen kellemes meglepetés! Hála az Úrnak!

Rebecca elbizonytalanodott.

– Meglepetés, Rose? Írtam és kértem Johnt, hogy tudassa magával az érkezésemet. Talán még nem kapta meg a levelemet.

Az asszony a kredencen álló kosárra nézett, amely tele volt újságokkal és levelekkel.

– Vagy még ott van, abban a nagy halomban. – Rose hátranézett. – És maga megkapta az én levelemet?

– Igen, azért vagyok itt. John itthon van?

– Hát persze! Ő mindig itthon van...

Rebecca az ebédlőből átnézett a nappaliba, de mindkettő üres volt.

Rose felsóhajtott.

– A szobájában keresse. Valószínűleg most is alszik.

– Alszik? Délután háromkor?

A házvezetőnő arca furcsa kifejezést öltött: félig bocsánatkérés volt, félig szenvedést tükrözött.

– Úgy van, ahogyan megírtam. Bármikor képes felkelni, akkor fel s alá járkál, magában beszél, aztán naphosszat alszik. És ha megpróbálok erről beszélni, pokolian dühös lesz.

Rebecca bekopogott a testvére hálószobájának az ajtaján.

– John. Én vagyok, Rebecca. Hazajöttem.

Semmi válasz. Rebecca levette a kalapját, a kesztyűjét, és újra próbálkozott. Ezúttal sem érkezett válasz.

Rebecca nem akarta, hogy elhatalmasodjon rajta a félelem, végigment a folyosón, benyitott a vendégszobába, ahol rendszerint aludt. Ki akarta pakolni a bőröndjét. Kinyitotta az ajtót, és megdermedt. A szoba elképzelhetetlenül rendetlen volt. Az ajtó és az ágy közé beállítottak egy asztalt, amelyen – ahogy az ágyon is – halomban álltak a papírkötegek. Spárgára függesztett papírlapok lógtak mindenhol. A fal melletti asztal és a fésülködőasztal is tele volt pakolva könyvekkel, tintásüvegekkel, félig leégett gyertyákkal, kávéscsészékkel, tányérokkal, régi ruhák halmaival, és ott volt John brácsája is, amelyen – Rebecca úgy gondolta – már évek óta nem játszott.

Rose megállt mögötte az ajtóban.

– Sajnálom, Miss Rebecca. A testvére rászokott, hogy ezt a szobát irodának és egyfajta raktárnak használja. Megkértem volna, hogy csináljon rendet, vagy megtettem volna én magam, ha tudtam volna az érkezéséről. Mit is gondolhat most rólam! Csak annyit tudok felhozni a mentségemre, hogy John lefoglalt, hogy tisztázzam le az új kéziratát.

– Megértem.

Rebecca a felakasztott lapokra mutatott.

– És ezek miért lógnak itt?

– Azt hiszem, kiöntött valamit, és most szárítja az oldalakat.

– Értem. Akkor ma éjjel a szófán fogok aludni, és holnap itt majd rendet csinálunk.

– Rendben van. Most jöjjön velem a konyhába. Van más mondanivalóm is.

Rebecca leült teázni Rose-zal a viharvert faasztal mellé.

– Miután írtam magának – kezdte az idős asszony –, megtudtam, hogy egy bizonyos szerző, és kitalálhatja, kire gondolok, levélben szobát foglalt a Swanford Abbey szállodában. Magától Cassie Somertontól hallottam ezt, aki az ottani személyzet vezetője. Az illető a múlt éjszaka megérkezett, a hír gyorsan elterjedt a faluban. Aggódom, hogy John mire készül.

Rebecca bólintott, őt is elborította a félelem új hulláma. Vajon miért jött az az ember Swanfordba?

Amikor befejezték a teázást, megérkezett Wilfordék intézője, és Rebecca ismét megpróbálta felébreszteni a testvérét.

– John! – sziszegte az ajtó előtt. – Mr. Jones eljött a bérleti díjért.

Az előtérben a sztoikus nyugalmú férfi az egyik lábáról a másikra állt.

– Nincs semmi baj, kisasszony. Nem szeretném elrontani a hazatérése örömét. Majd máskor visszajövök.

Rebecca zavarában fülig pirult.

– Köszönöm, Mr. Jones. Elnézését kérem a kellemetlenségért!

Amikor később Rose vacsorához terített, Rebecca ismét próbálkozott.

– John, mindjárt kész a vacsora. Kérlek, csatlakozz hozzánk!

Nem jött válasz. A nő a homlokát a tömör fa ajtóhoz szorította, és siránkozva mondta:

– John, kérlek, válaszolj! Kezdek aggódni miattad.

Végül elindult a konyha felé. Megkérdezte Rose-t, hogy van-e tartalék kulcsa John szobájához.

Rose bólintott, és mártást öntött a szószos edénybe.

– Egyszer használtam, amikor nem felelt, de rettentően feldühödött, és közölte, nehogy még egyszer így tegyek.

Rebecca felszegte az állát.

– Nos, engem nem fenyegetett meg.

Rose levette a láncáról a kulcsot, a homlokán megjelentek az aggodalom ráncai. Rebecca ezt nem rótta fel neki. Ő is aggódott. Attól félt, hogy a testvére valami kárt tett magában.

Rebecca odament John szobájához, nagy levegőt vett, és beillesztette a kulcsot a zárba. Kitárta az ajtót, a zsanérok tiltakozásképpen nyikorogtak.

Ott hevert a testvére, lehunyt szemmel, félig felöltözve, rendetlenül, gyűrött ágyneműben, papírkötegek, teáscsészék, üres whiskey-s palackok, kisebb, gyanús külsejű kis barna üvegcsék és ételmaradékos tányérok között. A levegő terhes volt a romlott hús és az izzadság szagától.

Rebecca elhúzta a száját.

– John?

Semmi válasz. A nő szíve hevesen vert.

– John! – ismételte hangosabban, majd a lomokon át odalépett az ágyhoz, és megrázta a testvére vállát.

A férfi kinyitotta a szemét.

– Mi van? – A tekintete kellemetlen meglepetést és zavart tükrözött. – Becky? Miért vagy te itt? Hagyj magamra!

Mégis mi ütött beléd? Rebecca a legszívesebben ezt kiáltotta volna, de a torkában a gombóc megakadályozta. Jól tudta – legalábbis egy bizonyos fokig –, hogy mi volt a baj. Miután leesett a fáról, a testvére többé nem volt a régi. A fejsérülése óta zavart volt, lehangolt és szeszélyes. Az elmúlt években az állapota csak romlott, rendkívül mély depresszióba esett, és túl sokat ivott.

És mi volt ennek az oka?

Rebecca azt is jól tudta.

Frederick Wilford körülnézett Wickworth nappalijában, ami az előcsarnokból nyílt. Akárhová nézett, a bútorokat, a tükröket, a néma órákat fehér hollandi vászonhuzat védte. Ez a helyzet már két éve így tartott.

Sohasem leszek képes magam mögött hagyni a múltat? – kérdezte magától. – Sohasem bocsátok meg neki... és önmagamnak sem?

Fentről kopácsolás hangja hallatszott, mintha egyenesen a fején kalapáltak volna. Hiába dörzsölte lüktető halántékát.

Feltárult a bejárati ajtó, az érkező láthatóan nem vesződött a kopogással.

– Freddy? Itt vagyok!

Frederick kiment az előcsarnokba, hogy üdvözölje Londonban élő öccsét, aki minden évben hazalátogatott karácsonykor és Frederick születésnapján.

A csinos szőke Thomas letette a bőröndjét, és a nagykabátját átadta a hirtelen előbukkanó inasnak.

Frederick a testvére mögé nézett, várta, hogy megjelenik az inasa is.

– Az embered nem kísért el?

– Nem. Felmondott, és megnősült a szegény bolond. – Thomas tágra nyílt szemmel körülnézett. – Még mindig mindent letakarva tartasz? De Freddy, ez a hely olyan, mint egy mauzóleum!

– Jó napot neked is, Thomas! Isten hozott itthon!

Thomas a fejét rázta.

– Wickworth, hála istennek, időtlen idők óta nem az otthonom. Ki szeretne itt élni? Kísértetek? Bizonyára nem eleven, lélegző emberek.

– Tudhatod, miért van mindenen védőhuzat. Tatarozunk.

– Valóban? Azt hittem, Marina halála után mindent leállítottál. Végül is a felújítás az ő ötlete volt.

– Félretettem a földszinti terveket, a munkások most az emeleten dolgoznak, a vendégszobákat fejezik be. – Maga mögé mutatott. – De nem hagyhatom így örökre ezt a tátongó űrt a könyvtár és a nappali között.

Az öccse szeme megcsillant.

– Ez olyan seb, amely nem akar begyógyulni?

Frederick a homlokát ráncolta.

– Nézd, én nem vagyok képes újból itt lakni – jelentette ki Thomas. – Ebben a festékszagban és porban semmiképp. Karácsony után is elhúzódó köhögés gyötört. Lakjunk most az apátságban: legyen ez számodra születésnapi meglepetés, és egy kis vakáció mindkettőnknek. Mit szólsz hozzá?

Fent megszólaltak újra a kalapácsok, Frederick fejfájása egyre erősödött.

– Ugyan már! – unszolta tovább Thomas. – Úgyis ott fogod tartani a csatornával kapcsolatos összejövetelt. És különben is, mióta nem voltál távol néhány éjszakára ettől a helytől?

És azoktól az emlékektől, amelyeket a ház őriz... Frederick halkan megszólalt:

– Rendben van. Feltéve, ha van szabad szobájuk.

Thomas boldogan mosolygott.

– Nagyszerű! Nem fogod megbánni. Vidám napok várnak ránk.

Ebben Frederick erősen kételkedett.

Reggel, mialatt Rebecca még aludt a nappali díványán, a testvére kirontott a szobájából, kezében egy halom papirossal.

– A sors akarta, hogy most itt légy, Becky!

Rebecca ijedten felriadt, és elámult a testvére ápolatlan külsejétől és lázas tekintetétől.

– Aludtál te egyáltalán?

A férfi a fejét rázta, zsíros, sötét haja a homlokába hullott.

– Egész éjjel fenn voltam, gondolkoztam, és döntöttem. Te vagy a megfelelő személy, aki a férfi kezébe adja az új kéziratomat.

– Miről van szó? – kérdezte zavartan Rebecca.

– Megpróbáltam eljuttatni más kiadóknak, de mind elutasították. A legtöbben anélkül, hogy elolvasták volna. „Elutasítva. Postafordultával visszaküldendő!” Az egyetlen esélyem az volna, ha Oliver ajánlaná a kéziratomat az ő kiadójának.

Rebecca nagy nehezen felült.

– De megteszi? Tekintettel a közöttetek történtekre?

– Rose lemásolt egy példányt. Olivernek nem kell tudnia, hogy az én művem, amíg csak át nem adja a kiadójának. Majd írói álnevet használunk.

Rebecca belegondolt a tervbe, és a homlokát ráncolta.

– Mr. Edgecombe is itt lesz a hotelben? Találkoztam vele azon a napon, amikor... – Rebecca elhallgatott, nem akarta emlékeztetni Johnt arra a szerencsétlen jelenetre, ehelyett ezt mondta: – Talán átadhatnám Edgecombe-nak a kéziratot.

John a fejét rázta.

– William Edgecombe egy éve halott. Thaddeus, a testvére vette át a céget, és ő sem foglalkozik kéretlen kéziratokkal.

– Akkor hát számítunk Mr. Oliver rokonszenvére? Emlékeztessük, hogy mivel tartozik neked?

John Rebecca lábánál ült a szófán.

– Nem, Becky. Engem ne is említs meg. Tudhatod, hogy akkor gyanakodni kezd. Az is lehet, hogy bosszúból elégeti.

– Vagy ellopja – motyogta Rebecca.

– Lehetséges. De ha kockáztatni akarom a saját művemet, az az én döntésem. – John szeme csillogott. – És ha ismét ellopja, ez alkalommal készen állunk. Van másodpéldányunk, és Rose elolvasta az egészet. Ami azt illeti, talán jó volna, ha te is elolvasnál néhány fejezetet, amit a múltkor nem tettél meg. És akkor nem csak az én véleményem áll majd szemben az övével.

Rebecca lelkiismeret-furdalást érzett. A fáról leesés nem az egyetlen sérülése volt Johnnak, amelyért felelősnek érezte magát.

– Nincs más választás – folytatta John, és a hangja egyre magasabb lett. – Ez az egyetlen lehetőség.

Rebecca nem bízott Ambrose Oliverben, és el sem tudta képzelni, hogy a testvére megbízik benne. Igyekezett visszafogni a hangját, és kijelentette:

– Nem gondolom, hogy ez bölcs dolog volna...

– Ebből elég! – szakította félbe a testvére. – Ne beszélj olyan dolgokról, amelyekhez nem értesz. Én sokkal többet tudok a könyvkiadásról, mint te.

Rebecca magába fojtotta a visszavágást, érezte, hogy John közel áll a szokásos ingerültségi rohamához.

Ó, John! A testvére nem volt képes észszerűen gondolkozni. Rendbe jön-e valaha a feje? Meg fog tudni békélni?

Rebecca a férfi gyűrött ruhaujjára tette a kezét.

– Meg kell neki bocsátanod, John, a saját érdekedben. Téged elemészt a keserűség.

John morcos arcot vágott.

– Bocsássak meg neki? Meglopott. Tönkretette az esélyeimet, lejáratta a nevemet. Hazugnak nevezett. Nekem kellene becsületsértési pert indítani ellene. Meg is tenném, ha lenne több bizonyítékom. Vagy pénzem egy jobb ügyvédre.

Rebecca felsóhajtott. Ezt már olyan sokszor hallotta.

– Nem akarok elmenni, hiszen csak most érkeztem. És segíteni szeretnék...

– Az apátságban sokkal többet segíthetsz nekem. Velem itt van Rose, nincs szükségem két nőre, akik folyton korholnak valamiért. És vidd magaddal a holmidat is! Lehet, hogy napokba telik, amire lehetőséged nyílik arra, hogy beszélj vele.

– John, egy hajadon nem lakhat egyedül egy szállodában.

– A te Lady F.-ed nem ugyanott szállt meg?

– Nem vagyok benne biztos. Azt mondta, hogy talán meglátogatja a környéken lakó barátait.

John vállat vont.

– Akárhogyan is van, nem szükséges olyan szőrszálhasogatónak lenni. Ez itt nem egy londoni férfiklub. Ez a makulátlan hírű Swanford Abbey...

Rebecca elnézte a testvérét, már az ajkán volt egy újabb szemrehányás, de mielőtt kimondta volna, John mélyen a lány szemébe nézett, és könyörgőre fogta.

– Kérlek, kérlek, Becky, segíts nekem!

Ebben a percben Rebecca Johnt ismét annak a kisfiúnak látta, aki egykor bemászott az ágyába, kócosan, könyvvel a kezében. Olvass nekem egy mesét, Becky! Kérlek!

A nő nagy levegőt vett.

– Gondolkozom rajta. – Kinyújtotta a kezét a kéziratért, de a testvére elhúzta előle a papírköteget.

– Ehhez ne nyúlj, összemaszatolnád. Olvasd el az én példányomat, ha úgy gondolod. Nem mintha valaha is érdekeltek volna az írásaim...

Rebecca gyomra felkavarodott a régi, ismerős bűntudattól, rossz érzése támadt. Mit is tehetne?

Csak azt szerette volna, ha a testvére ismét olyan lenne, amilyen volt, de rájött, hogy az a John immár mindörökre eltűnt.

Rebecca fogta a szemüvegét, és elolvasott pár fejezetet John példányából. Igazán jó, gondolta. Aztán félretette a kéziratot, és felöltözött. A konyhában Rose a háztartási könyv felett görnyedt.

A szakács-házvezetőnő szomorúan rázta a fejét, amikor felpillantott.

– Ezzel is elmaradtam, ahogyan a házimunkákkal is.

Rebecca leült Rose-zal szemben.

– John azt akarja, hogy vigyem el a maga által lemásolt példányt Mr. Olivernek.

Rose bólintott.

– Kihallgattam magukat.

– Nekem hiábavaló útnak tűnik, hogy azt ne mondjam, illetlennek. Nem tudom, hogy megpróbálkozzam-e vele.

Rose eres, dolgos kezébe fogta Rebecca állát.

– Ha csak ennyit kér, tegye meg neki. Különben is, jobb, ha maga megy, és nem John. A legjobb, amit tehetünk, ha távol tartjuk őt az apátságtól, amíg Mr. Oliver itt tartózkodik.

Rose-nak igaza volt. Rebecca azonban egyáltalán nem kívánkozott Swanford Abbey-be, arra a helyre, amelyet gyermekkora óta került.

Rebecca belenyugvó sóhajjal gyorsan összecsomagolta a bőröndjét, aztán körülnézett a nappaliban, hogy nem felejtett-e ott valamit.

Észrevette, hogy a Lane családot ábrázoló festmény nem függött többé a kandalló felett. Rose vagy John valami okból máshová tették?

Közelebb lépett a párkányhoz, és látta, hogy valaki három rajzot támasztott a falhoz: furcsa, amatőr, imádni való rajzokat. Ezeket az anyjuk készítette a paplak kertjében. Az első a paplak bejáratát ábrázolta, a veranda oszlopaira vadszőlő futott fel. A második rajzon két gyermek labdázott, ő és John. Bár az egyszerű rajzon nem voltak felismerhetők, Rebecca ezt magától tudta. A harmadikon egy fekete ruhás férfi volt, az apjuk, egy öreg rózsabokor mellett. Erről azok az üvegházi virágok jutottak Rebecca eszébe, amelyeket utolsó látogatása alkalmából vitt a szülei sírjára.

Rebecca csak állt, és a kandalló feletti üres falat nézte. A skiccek értékét az adta, hogy az anyja munkái voltak, de igazából nem pótolták a családról készített, hivatásos festő alkotta képet, amelyen John még totyogó kisbaba volt.

Rose megjelent egy portörlővel.

– Rose, hol a családi kép?

A házvezetőnő habozott, elmélyültek a ráncok az arcán.

– Nincs már meg. John eladta.

Rebecca szíve összeszorult.

– Eladta? De miért?

– Pénzre volt szüksége. Vagy legalábbis pénzre vágyott.

– De hát kinek kellett a mi családunkról festett kép?

– Nem tudom. Talán valami híres festő készítette?

Rebecca megvonta a vállát.

– Azt hiszem, Samuel Lines vagy az egyik tanítványa festette. Akkor én még nagyon fiatal voltam. Beleborzongott az árulás gondolatába. – Nem volt joga ahhoz, hogy eladja!

– Megértem a felháborodását, kedves. De higgyen nekem, nem éri meg hátat fordítani ezért az egyetlen testvérének. Az élő, lélegző családja fontosabb bármilyen arcképnél.

Rebecca szorosan lehunyta a szemét, és bizonytalanul beszívta a levegőt.

– Azt hiszem, igaza van. Várok, és majd csak később hozom ezt elő. Most először egy sürgősebb üggyel kell foglalkoznunk.