AMTAK E-KÖNYVEK

Móra Ferenc

A fele sem tudomány

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-46-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér többezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A FELE SEM TUDOMÁNY

Tartalom

A FELE SEM TUDOMÁNY

FÖLKAROLOM KOPERNIKUSZT

EGY ÉSZRE NEM VETT MILLENNIUMRÓL

JUBILEUM

A NÖVÉNYEK CSODÁLATOS ÉLETE

A CSODA

AZ ELSŐ OKTÓBER 6.

FODOR JOZEFA

MAGAS VENDÉGEM VOLT

TÁRSASÁGOS VÍG MULATSÁGOK

KÖZÉPISKOLA

ENYHEGES, BELÖRMÉSZ ÉS EGYÉB ALTISZT

IJEDŐS EMBEREKNEK

JÓ GYEREKEKRŐL ÉS NEM JÓKRÓL

CONSISTORIUM CALVINISTORUM

MIKOR A FÉNY BETEG VOLT...

NYELVTANÓRA

USUK-PUSUK, AVAGY ATYAFIAK FÖLTEKINTÉSE

SZERETNÉM MEGNYUGASZTANI AZT A SZEGÉNY SPENGLERT!

HOGY KÉSZÜLT AZ AKADÉMIA?

BORT ISZIK A MAGYAR EMBER.

A MAGYARSÁG VIRÁGAI

RÉGI SZÁMOK

A KRÁK

MAGYAROK SZIMFÓNIÁJA

NYELVRONTÁS

LEGKEDVESEBB KIRÁLYAIMRÓL

FATA NUMMORUM

NAGI MAGIAROSODÁS HONUNKBAN

AZ ELSŐ AKADÉMIKUSOK

AZ ÚT AZ ICHÓRIG

A HÁLA AZ AKADÉMIA NAPIRENDJÉN

ROSSZ CSILLAGOK JÁRNAK

NÉPIES NÖVÉNYEK A KISKUNSÁG FLÓRÁJÁBAN

RÉGI PESTI "INTÉZETEK"-RŐL

FÖLKAROLOM KOPERNIKUSZT

Hosszú útra indulok. Kilométerben nem tudom mennyi, nem is nagyon érdekel, nem tartozom a kilométergyűjtő férfiak közé. Különben sem hiszek a kilométereknek, mióta a kunágotai nagyutcán kipróbáltam őket. Az olyan hosszú utca, hogy amint mondják, egyszer elindult az innetső végiről egy fiatal lány, és mire a túlsó végire ért, nagymama lett belőle. Hát én a túlsó végéről indultam el nagypapának, de nem lett belőlem fiatal legény, mire elvonszoltam magam az innetső végére.

Ahogy az úti marsallom állítja, most még ennél is hosszabb útra húzom fel a bocskort. Kezdődik itt a Tiszánál és odafelé tart a Gibraltárig vagy még azon is túl egy lépéssel. De nem bizonyos, hogy odáig érek. Lehet, hogy már sokkal előbb levetem a bocskort, beállok Milánóban angyalnak a temetőbe vagy Montecarlóban akasztott embernek, vagy Marseille-ben gályarabnak, ami mind nyugalmas életpálya ahhoz képest, amit most űzök. Az ilyen útnál, aminek nincs egyéb célja, mint messzire menni, könnyen megeshet, hogy már a végállomás előtt levackol az ember.

Hiszen mondhatnék én ennél okosabbat is, tudom. Például azt, hogy megkeresem Hamilcar Barcas nyomait Barcelonában: ha lehet, előkerítem őt magát is, és megtudakolom tőle, milyen stádiumban volna most a népszövetség, ha annak idején Zámánál nem Scipio hagyja helyben Hannibált, hanem a karthagói kultúra vágja el a római kultúra nyakát. Vagy hogy összehasonlító tanulmányt akarok tenni a magyar szélmalmok és a manchai síkságon található szélmalmok közt. Vagy hogy interjút akarok kérni az utolsó török majomtól a gibraltári sziklák közt, és megmondani neki, hogy az ő becsületes neve magyarul kucsmás farkagonc, aminek bizonyosan az lenne a nevezetes zoográfiai következménye, hogy az utolsó európai majom fejest ugrana a tengerbe, átúszna a szerecsenek közé, és meg se állna a párducteve nyakorjánig.

Hát ez mind nagyon szép kitalálás lenne, de egyik sem volna igaz. Nem akarok én a világon semmit sem, csak menni messzire, messzire, messzire. Nem a menés a fő, hanem a messzi. Messzire a tintapocsolyától, az ólomszérűtől, az iktatókönyvtől, a postakönyvtől, a telefontól, a torokfájástól és szívfájástól, a grippszin teától és az autogram adástól, a reggeltől és az estétől, az igazgató úrtól és az író úrtól, a muszájoktól és a "legalább most az egyszeriektől. Szóval idült Wertheritisz? No, már olyan csúffá mégsem teszem magamat. Nagyon szittya vagyok én ahhoz, annak is kiskun. Csak szeretnék egy irgalmatlan nagyot aludni, ennyi az egész. Tíz-húsz esztendőre valót, nem eljövendő, hanem kiszolgált évtizedekre szólót. Azt sem egészen magamért, hanem az édes szülikémért. Mostanában még többször gondolok rá, mint ezelőtt. Egyszer csak megjön a paléta odaátról, a fekete kapun túlról. "Gyere, Fercsikém, egyetlen kis szívem, jól szolgáltam az Úristennek, a nevemre telekkönyveztetett egy csillagot, itt akarom én most már az örökkévalóságig az ölemben ringatni a kisfiamat." Mármost hogy lesz az akkor, ha én oda hazaérek? Szülikém megkérdezi, nem szúrtam-e meg a tejúton valami csillagkavicsban a lábamat? Arra én ásítva rázom a fejemet. Aztán kérdez az otthoniakról. Megint csak ásítok. Mutatja a drága szép palástokat, amiket csak azért szabatott magának a legdrágább angyal szabókkal, hogy tapsikoljak örömömben, ha elém jön bennök. Ásítok. Kérdezi, hogy melyik kispárnát gurítsa a fejem alá? Galambpehelypaplannal takarjon-e be, vagy elég, ha csak a kötőcskéjét takarja rám? Eloltsa-e a csillaglámpást vagy csak a keszkenőjét borítsa rá, ahogy régen szokta? Ásítok, ásítok, ásítok - ó, de csúf kis Fercsike leszek! És szülikém, ahelyett hogy kinyitná a mennyország ablakát, és féllábamnál fogva kilógatna rajta egy kicsit az abszolút zéruspontra, ami, gondolom, mínusz kétszázhetvenhárom, Celsius szerint, kisírja mind a két drágakő szemét, és az Úristen aranyasztalát verdesve fogja számonkérni, hogy ki cserélte így ki az ő kisfiát?

Hát ezért kell nekem magamat még az innetső világban kialudnom, s ezért kellett most egy hétig még arról a kis alvásról is leszoknom, amit eddig kiporciózhattam magamnak.

Mielőtt elindul az ember hetedhétország ellen, előbb rendben hagy mindent, amiért ő a felelős. A család felett való impériumot átadja ifj. Ferencnek, akiről tudja, hogy részrehajlatlanul fog uralkodni, mindenkit abszolút terror alá görnyesztvén. Az intézeti pókhálókat egyenkint átolvasom Jánosnak, akinek az elérzékenyedett tekintetéből megnyugvással látom, hogy egy szál híja sem lesz a pókhálóknak, legföljebb többet találok, mint amennyit itthagytam. A csontvázaknak, akiket a múlt esztendőben hazahordogattunk a határból, lelkükre kötöm, hogy ne szökjenek vissza a föld alá, mert az egyrészt hűtlenség, másrészt oktalanság volna. Utóvégre, aki már csontváz, az igazán kibírhatja az életet a föld felett is.

Azt hiszem, mindent elintéztem, ami eszembe jutott. Az elintézetlen leveleim százával összekötözött csomagjain megtágítottam a kötést, így tán az én szívszorongásom se lesz akkora. A hivatali helyettesemet megkértem, hogy a kultúrpalota tetején elsejétől ötödikéig gyászlobogót engedjen át a szelek játékának; a hónap hatodikától kezdve rendes boltos már úgyse küld számlát.

Mára, az utolsó napra már csak közügy maradt, igaz, hogy ez nagyon súlyos. Karl Neupertnek a könyve: Harc a kopernikuszi világkép ellen. Körülbelül esztendeje lesz, hogy gyötör engem ez a német zseni, aki miszlikbe vágta Kopernikuszt az összes törvényeivel. Elég a könyvnek a tábláját látni, hogy az embernek elálljon a szívverése. Semmi sem igaz abból, amit eddig tudtunk a kozmoszról. Nincs világegyetem, nincsenek naprendszerek, tejutak, csillagködök, fényévek, elkápráztató távolságok. Földgömb, az van, más nincs is. Csakhogy ez a gömb belül üres. Egy óriási sütnivaló tök, amelynek a belső kérgén van az emberi világ: a kontinensek és a tengerek. A tök óriásnak az üregében van a világegyetem. Már az, amit eddig annak hívtunk. Középen az éggömb, a csillagos ég. Tulajdonképpen egy rádiumgömb, amelynek a kérge sok helyen ki van lyuggatva. Ezeket a lyukakat, amelyeken kisugárzik a rádium, nevezzük mi csillagoknak. Ezt a rongyos kis éggömböt veszi körül a naprendszer: a nap a bolygóival. Illetve a napocska a bolygócskáival. Mert az csupa merő kitalálás, hogy a nap olyan óriás tömegű tűzbolygó, s hogy olyan fölfoghatatlan távolságra van tőlünk. Rossz útra tévedt, nagy tudósok évszázadok óta bolondítják ezekkel a dajkamesékkel magukat meg az emberiséget. Egy szó sem igaz belőlük. Az édesanyám többet tudott, mint Galilei, Kepler, Kopernikusz, Newton meg Kövesligethy Radó, nekem is szeretett csillagász tanárom valamikor. Az édesanyám sohasem mondta másképp, csak úgy, hogy: napocska.

Mondom, körülbelül esztendeje, hogy megvettem ezt a könyvet, s azóta mindig készülök az ismertetésére. De egyrészt sohasem értem rá, másrészt meg nem is tudom, szabad-e azt nekem megtennem. Mert hátha ez új orientációra vezet a magyar bel- és külpolitikában? Hiszen mihelyst kisebb a világegyetem, azonnal nagyobbnak érzi magát az ember, és egészen másképp kalkulál, mint eddig. Hogy többet ne mondjak, azt is mindjárt meg lehet érteni, hogy mért nem találtak még most sem hőforrást Lillafüreden? Azért, mert mi tulajdonképp belülről kifelé fúrunk. A jó meleg földből fúrunk ki a hideg semmibe. Nem is tudom, nem azért volt-e olyan cudar az idei tél, mert a Bükkben átlyukasztották a tökhajat, s azon dudált be a szél a semmiből?

Ha ilyen hosszú útra nem készülök, valószínűleg most sem teszem szóvá a dolgot. De most megszólalt bennem a lelkiismeret. Mégsem hagyhatom itt tájékozatlanul a fajtámat, ha már a szakemberek figyelmét elkerülte a diadalmas neuperti világnézet.

Most írás közben figyelmeztetnek rá, hogy nem is kerülte el. Nemrégiben olyan kitűnő szakember foglalkozott vele, mint Karinthy Frigyes, a capillariai utazó. Most sejtem már, hogy alighanem ebben az ügyben keresett, mikor a múltkor itt járt Szegeden. Ha akkor szót érthettünk volna egymással, akkor most talán nem nyomná még ez a gond is a fejemet. Nem tudom, Karinthy mire ment vele. Nem is akarom tudni. Magam akarok szemébe nézni a kérdésnek, mint macska a királynak. Még egyszer átlapozom a tudós könyvet. Csupa matematika, csupa képlet, csupa levezetés. Gyökvonások, hatványozások, logaritmusok. Nem hiszem, hogy Kopernikusz akkora matematikus lett volna, mint Karl Neupert. Ijesztő nagy elme, ha igaza van, ha nincs. Azt látom, ha emezt eldönteni nem tudom is. Hogy is tudhatnám? Hiszen a hatszorhéten túl már az egyszeregyben is akadozom egy kicsit.

Hanem nini, megálljunk csak! Mi van itt az Erdphysik című fejezetben? Hogy Kopernikusz még az évszakok változását sem tudta kielégítően megmagyarázni? Az, hogy a nap hatezer kilométerrel közelebb van-e vagy távolabb, százötvenmillió kilométeres méretnél nem játszhat szerepet. Hát ez igaz. Bizony, szegény Kopernikusz pocsékká van téve. Hiszen még arra a kérdésre sem tudna felelni, hogy télen mért nem lehet a gyújtólencsével pipára gyújtani?

No, végre valami, ami nekem is a szakomba vág. Hogy én ezt már előbb észre nem vettem! Hoci csak azt a zöldpaklis, finom magyar kapadohányt meg azt a lupét.

Egy, kettő, három, négy, öt... Mire eddig számolok, akkora füstmacska pöffen ki a pipámból, hogy beárnyékolja az egész neuperti kozmoszt. Szédíthet már engem akármilyen fantasztikus, levezetésekkel és matematikai képletekkel! Ha ezt az egyetlen tételét ilyen könnyen megdönthettem, akkor nincs miért birkóznom a többivel.

Nyugodtan indulok el a hosszú útra. Távollétemben nem lesz semmi zavar, megmentettem a kopernikuszi világképet. Ha esetleg nem térnék vissza, például a spanyolok ott fognának az esetleg megüresedő diktátori állásra, amire nemigen találhatnának nálam alkalmasabb embert, legalább erről emlegessen meg a hazám.

Sokat vétettem ugyan a tekintélyek ellen, de megvédtem a thorni kanonok tekintélyét.

EGY ÉSZRE NEM VETT MILLENNIUMRÓL

Nem veszem rossz néven senkinek se, ha nem tud róla. Én se vettem volna észre, ha márciusi ifjú nem lettem volna a héten, már csak úgy a magam öreges módján. Nem volt szívem sem Petőfit idézni, sem azt elmondani, mit kíván a magyar nemzet... A régi március tizenötökről beszéltem, amiket nem mert a törvény a kalendárium pirosába öltöztetni, s a nemzet átengedett a népnek. A szűrös, subás parasztoknak, a hetipiacos ténfergőknek s a csizmadiáknak, kalaposoknak, szűcsöknek, takácsoknak, szóval azoknak, akiket az úri humor iparoskeblű honfitársaknak nevezett. Ők voltak azok, akik kifényesedő szemmel hallgatták meg a piactéren a feltörekvő fiatal fiskálisokat, a kucsmás jogászokat, vagy ahol ezekből nem futotta déli harangszóig, a pápaszemes filozoptereket is. Az úri renden levő nemzet se tette, se vette az esztendő ibolyakoszorús hónap leányát. Pesten még igen, mert ott néha szeleskedett az ifjúság, és nemcsak a szabadságot éltette - az nem volt tilos, mert a március tizenötödikén éltetett szabadságtól még soha nem tört csontja senkinek -, a pesti ifjúság néha a zsarnokokat is emlegette, sőt az ég villámaival is összeköttetésbe hozta őket. Ilyenkor kellett józanítólag közbeszólni a rendőrkardnak, és így lett néha pirosbetűs nap március ártatlan idusából. Végre is Pesten felelős államférfiak laktak, akik elsősorban azért voltak felelősek, hogy a gyerekek lármája el ne halljék Bécsig. Vidéken azonban csak tekintetes urak vigyáztak a népekre, és ők nem idegeskedtek, mert tudták, hogy a mérges Dobos bakter, ha kiáll a városháza kapujába, egymaga is megregulázza a piacon Petőfi Sándort, Kossuth Lajost és az egész negyvennyolcat. Ők maguk, a tekintetes urak elpipázgattak a népek feje fölött a városháza ablakában, ráandalodtak a vadludakra, amelyek lomhán húztak az ólmos ég alatt, s találgatták, hogy esőt hoznak-e vagy napot, s ásítozva lesték a toronyórát, hogy mennyi híja van még a déli sörözésnek. Legfeljebb akkor szólaltak meg, ha valamelyik fiatal nagyon szabadjára eresztette a hangját, és megrezzentette vele a városháza ablakait. De akkor is csak ennyit mondtak:

- No, ebből is jó panorámakikiáltó lett volna, ugyan ki fia-csikaja?

Egyik-másik öreg tekintetesnek talán eszébe is jutott, hogy ő is volt márciusi ifjú valaha. Mindjárt el is legyintette magától a gondolatot, önmagának megbocsátó mosolygással:

- Eh, fiatalság, bolondság. Mindnyájan a március tizenötön kezdtük, és mindnyájan a reálpolitikán végeztük.

A reálpolitika az volt, hogy "éljen a hatvanhét". A nemzet reálpolitikát követett, és a szabadság, egyenlőség, testvériség éltetését rábízta a népre. Ha a nemzeten állt volna, a piros sapkás március tizenötöt tökéletesen kigumizta volna a könnyen hámló magyar közéletből az április tizenegy, amely nemzeti díszül a kétfejű sasos hálósapkát viselte. Hogy a március tizenöt rámaradt a háborút követő korra, amely noha megfontolt lelkesedéssel és kellő óvatossággal törvényes gyertyát gyújt neki hivatalos oltáron, az nem a nemzet érdeme, hanem a népé. A ködmönös és szűrös, subás parasztoké, az iparos keblű honfitársaké és a kucsmás jogászoké, akiket némely alföldi városokban Maxiknak neveztek. Mert szégyen, nem szégyen, de minden kortársamnak be kell ismernie, ha becsületesen szolgál a memóriája, hogy a március tizenöt se osztó, se szorzó hitvallóinak, a ráérő parasztoknak és lelkes csizmadiáknak gyakran valamelyik Mitetszik boltos jogászfia tolmácsolta a magyar nemzet tizenkét kívánságát, és harsogta el a Talpra Magyart.

Ilyen gondolatokat forgatván magamban a régi márciusokról, rájöttem arra, hogy negyvennyolc előtt is volt már nekünk egy március tizenötödikénk, amelyik pirosbetűs volt - ó, de mennyire az! A honfoglaló magyarok második nemzedékének vére öltöztette pirosba, éppen most ezer esztendeje.

933 március 15-én volt a merseburgi csata, amelyben kelet magyarjai először szenvedtek vereséget Európa nyugatán. A harcos nomádok itt kapták az első figyelmeztetést, hogy olyan világba kerültek, amelynek élettörvényei már mások, mint amilyenekhez őket az őshazák füvellő mezői szoktatták. Úgy is lehet mondani, hogy itt kaptuk az első reálpolitikai leckét...

*

Az esemény és a dátum biztos - a részletek mind bizonytalanok. Még az is kétséges, hogy csakugyan a szászországi Merseburg volt-e a csata színhelye, ahogy Liutprand cremonai püspök, a szabad szájú és minden udvari pletykán mohón kapó kortárs krónikázza, aki különben emigráns gyanánt került az Alpeseken innenre, és mint írástudó csinált karriert a németek közt, akik maguk nemigen törték még a tudomány tollát. A történetírók sokkal megbízhatóbbnak tartják Widukindot, a corveyi barátot, aki szerint Riade folyó mellett volt a nevezetes ütközet, s azért azt mostanában inkább riadei csatának tanítják az iskolában. Csakhogy ezzel a folyóval meg az a baj, hogy most már se helye, se neve. A német historikusok azt hiszik, hogy valahol a Saale jobb partján lehetett az öldöklés, Hallétól keletre, ahol a mai Reidenburg nevében a Riadeé lappang. Ugyan Schlechtewitz falu is azt tartja magáról, Merseburgtól délre, hogy ő is a nagy csata emlékét őrzi. Tudniillik a magyarok vezére a csata után elkáromkodta magát:

- Hier ist mir viel Übles und Schlechtes widerfahren!

Hát hogy ebből lett volna Schlechtewitz, az viccnek elég rossz vicc.

Abban nem illik kételkedni, hogy a riadei csata magyar vezére csakugyan elkáromkodta magát, de nem szelíd németül, hanem olyan pogány szittyául, hogy azt se püspök, se barát le nem kottázhatta. Meg is volt rá minden oka, hogy végigkáromkodja az ősmagyar minden szentek litániáját. Az egyik krónika szerint majd negyvenezer embere veszett oda. De ha ez nincs is krónikás lódítás nélkül, a szégyen letagadhatatlan volt: a németek először verték meg a magyarokat, akiknek hadifortélyát végre kitanulták, igaz, hogy harminc esztendő kellett nekik hozzá.

Az ezredik évfordulón már beszélhetünk a dologról szégyen nélkül. Nemcsak arról, hogy a forgandó hadiszerencse ellenünk szegődött, hanem arról is, hogy mi keresetünk volt ott, ahová senki se hívott bennünket. Nagyon valószínű, hogy igenis hívtak. A mai Európa akkor még csak kialakulóban volt, s az országot bizonytalan határaikon belül is testvérharcok tartották állandóan rengésben. Az antantokat nem az újkor találta ki, az elhelyezkedést és állandósulást kereső népek akkor is szövetségeseket kerestek, s a harcos magyarság kapós szövetség volt a németnek - német ellen is. Nem bizonyos, hogy a magyar nyilasokban mindenütt ördögöket láttak a jámbor keresztények: akik segítségül hívták, azok testvérek gyanánt is fogadták őket, s egy kupából itták velük az áldomást.

A cremonai püspök, az udvari íródeák, természetesen úgy beszél róluk, mint a sátán ivadékairól, de nagyon respektálja az ördögfiúk vitézségét. S tekintve az ezeresztendős távolságot, nem is lehet tőle kívánni, hogy finomabban nyilatkozzék róluk, mint ahogy a franciák nyilatkoztak a háború alatt a boche-okról. A haditudósítások stílusa a hieroglifáktól a szedőgépekig nem változott semmit.

Az ám, hogy el ne felejtsem, az idei március tizenöt nemcsak a merseburg-riadei csata millenniuma volt, hanem egy magyar szóé is. Liutprand haditudósításában fordul elő először a sokat idézett szállóige, az "ördögi huj-huj". Szó szerint ezt írja a püspök:

- A csata rögtön megkezdődött; a keresztények részéről felhangzott a szent és csodatevő Kyrie eleison dallama, amazok részéről pedig a folyton ismétlődő, undok és ördögi huj! huj! kiáltás.

Némely kései magyar írástudók szerint ez a huj! huj! tulajdonképp hajrá!-nak hangzott, s ebből lett a nemzetközi hurrá! Akárhogy volt, ennek az ördögi huj! huj!-nak sokat köszönhet a Kyrie eleisonos Európa. Mert a Szent Istvánnal kezdődő évszázadokon át ezzel az ördögi huj! huj!-jal épült a magyar testekből a bástya, amelyen a Nyugatot ostromló Kelet hullámai megtörtek. A Nyugat leányai csak azért fonhatták évszázadokon át csendes meseszó mellett a kendert, s a Nyugat férfiai azért hasogathatták évszázadokon át a teológia szőrszálait, mert itt évszázadokon át virrasztott és huj! huj!-ozott a magyarság.

*

A merseburgi dómban őriznek egy ezeréves jellegzetes magyar nyílhegyet, és Keuschbergben, Merseburg mellett még most is minden esztendőben Tedeumot mondanak a magyar veszedelem elmúlásának örömére. Talán nekem is szabad ezt a hamarjában összefércelt gyászfátyolt az ismeretlen magyar katona sírjára odatennem, aki ezer évvel ezelőtt elesett Merseburgnál, haldokolva emelte föl fejét a visszavonulás távolodó kürtszavára, és aztán visszazökkent a lekaszált emberfüvek közé, ezzel a végső sóhajtással zörgetvén meg a pogány magyar isten márciusi csillagokkal kivert kapuját:

- Hej, teremtő öreg isten, minek hoztad te ki az én fajtámat apáink végtelen mezejéről ebbe az ellenséges, idegen világba?

JUBILEUM

Hogy el ne szalajtsuk, idejében szólok. Annyi szép jubileumot csináltunk a feljebbvaló esztendőkben, hogy már az idén se maradjunk anélkül. Legalább egy ódapályázatot meg egy szoborpályázatot írjunk ki. Az ódát a centiméterről kell szerkeszteni, szobrot meg a liternek állítani. Ennek különösen az kedvezne, ha egy kis választásos időt is hozna ránk mostanában a jó Isten. Legalább az ihlet is kéznél volna.

Ebben az esztendőben jubilál Magyarországon a méterrendszer. Most hatvan éve, hogy a szittya nemzet befogadta ezt a jakobinus találmányt; és ezzel is utat nyitott a destrukciónak. No már amennyiben az új divat a nemzeti mértékek feladását jelentette.

A nemzeti mértékrendszer alapja - a bécsi öl volt. Amilyen magas szokott lenni egy jól megtermett bécsi ember, olyan hosszú ércrudat öntöttek, azt betették a bécsi levéltárba, és ilyen hosszúra kellett venni az ölet Budán is meg Lembergben is meg Jásztatárszentgyörgyön is. Az ölnek hatodrészét elnevezték lábnak, mert körülbelül ilyen hosszú szokott lenni a bécsi ember lábafeje. A láb tizenkettedrésze volt a hüvelyk, mert nagyjában egy hüvelykujj szélességének felelt meg, s ennek tizenkettedrészét hívták vonalnak. Ez bizonyosan nagyon szemléltető mértékrendszer volt, csak az elképzelhetetlen, hogyan tudtak vele mérni. Azt megértem, hogy Napóleon karrierje Toulon ostromakor kezdődött, mikor kiszámította, hogy hány ember holtteste elegendő a sáncárok betömésére. Ha az ember kutyákkal végez ilyen számtani műveletet, akkor azt mondjuk rá, hogy pecér, Napóleonra azonban kénytelenek vagyunk azt mondani, hogy lángelme. Pedig neki könnyű volt, mert ő már köbméterekben számított. Az én szememben sokkal nagyobb világtörténelmi rejtély, hogy hogyan csináltak költségvetést a régi világban, ha például egy szobát ki akartak padolni a vármegyeházán. Hiszen annyit tudott az alispán is meg az asztalos is, hogy a hosszúságot meg kell szorozni a szélességgel, de annak az ördöggel kellett cimborálni, aki a három öl, két láb, négy hüvelyk hosszúságot meg tudta szorozni a két öl, egy láb, kilenc hüvelyk keskenységgel.

És hozzá még a hosszúságmérésben nem is egészen az ölé volt a hatalom. Aggatott neki némi ellenzék is, az egyik vidéken rúd, a másikon kötél, a harmadikon nyilas és az egész világon rőf formájában. A többi mértékek közt tán még nagyobb volt az összevisszaság. A pint, a verdung, az icce, a messzely, az mind űrmérték volt, nem is szólva a szapuról, vékáról, csöbörről, kupáról, ejtelről, ficsórról, finakról és egyéb ősi találmányokról. Akó kettő is volt, a nyolcvaniccés bécsi akó és a hetvennégy iccés magyar akó, de például a Hegyaljának egyik se kellett, mert ott gönci hordóval mértek, csakhogy abból is kettő volt, az egyik száznyolcvan iccés, a másik százötven. Tán még legkönnyebb volt eligazodni a súlymértékek közt. Ha más nem, a patikáros bizonyára tudta, hány szemer tesz egy latot, hány lat egy fontot, és hány font van egy mázsában. Itt legföljebb az okozhatott egy kis kavarodást, hogy volt bécsi font és vámfont, s más-más mázsával mért a posta, a vasút és a vám. Persze csak az ország területén belül. A gránicon túl megint más mértékrendszerben üdvözültek a népek, és valószínűnek tartom, anélkül hogy akadémiai tagságra törekednék, hogy ezzel függhetett össze a parókaviselés európai divata. Az emberek belekopaszodtak a mértékszámításba, a fináncminiszterek az udvarnál, a professzorok a katedrán, a dámák a piacon. Tessék elgondolni, micsoda lélekveszedelem lehetett abból, mikor a "Zöld kutyáról" nevezett boltos lemérte a nádmézet a dáma számára, és ezt mondta neki:

- Éppen két bécsi font meg hat és fél lat.

Madame Curie egy új teremtés alapjait rakta le a rádiummal, de azért azt hiszem, a nádméz árának a kiszámításába ő is belebukna, még ha tudná is, hogy harminckét lat esik egy bécsi fontra.

Most már azt gondolhatná az ember, hogy a mértékeknek ebben a babiloni zűrzavarában mindenütt örömmel kaptak az olyan egyszerű és józan mértéken, mint a méterrendszer. Pedig dehogy! Éppen úgy felhördültek ellene, mint ahogy most tusakodnának egy egységes európai valuta ellen.

A magyar országgyűlés, most hatvan éve, 1874-ben iktatta törvénybe az új mértéket, de kimondva, hogy csak 1876-tól teszi kötelezővé, időt akart adni, hogy addig falu, város összeszokhasson vele, s ez alatt a két esztendő alatt elárasztották az országot népszerűsítő füzetekkel. De hát azokkal nem sokra mentek. Először, mert a nép nagy része írástudatlan volt, másodszor, mert a népszerűsítő füzeteket írástudók csinálták. Tudniillik a kormány írástudói, akik akkor is azt hitték, hogy valami nagy szégyen volna az, ha ők nemcsak hivatalosul tudnának, hanem magyarul is.

Így aztán az új mértékek közül olyan forradalmi zűrzavar támadt az országban, hogy arról érdemes volna külön kortörténeti tanulmányt írni. Hebehurgya volt egy kicsit a törvény is, amit csak a kilencvenes években helyeztek hatályon kívül, s ennél is nagyobb baj volt az, hogy a régi mértékeket eltiltották, mielőtt újakat készítettek volna. A rendőrség természetesen feladata magaslatán állt, razziázott a boltokban, s ahol iccét, rőföt, fontot talált, azt elkobozta. Budán majd a Dunába hajítottak egy Bojisics nevű városbírót, aki nagy ügybuzgalommal ténykedett e téren. A gabonatőzsdén is nagy volt a riadalom. A búzakereskedők nem vállalták mértékegységnek a kilogrammot, mert kicsinyellték. Napokig tartottak az izgalmas tanácskozások, míg végre valaki kitalálta a métermázsát, ami egyszerre véget vetett a tőzsdések forradalmának. Attól fogva már csak azon panaszkodnak a pestiek, hogy az új rend mindent megdrágított. Tudniillik a nemzet akkor is kerekített, mint mikor a mi időnkben a pengőt behozták.

A vidéken természetesen még tovább tartott a zűrzavar, s hónapokig küldik a mértékfrontról a hadijelentéseket a vidéki boltosok. Kecskeméten például beverték a fejét annak a kocsmárosnak, aki az új renddel meg akart szabadulni a kontóra ivóktól, s elsőnek krétázta ki az ajtóra:

- Bejött a liter, elmúlt a hitel!

Ebből a szentenciából szállóige lett, s a mértékváltozás népköltészeti termékeiből körülbelül csak ez maradt az utókorra. Ellenben feledésbe ment az a szélsőbali kuruc, aki ezekkel a rigmusokkal tüzelte a nemzeti ellenállást:

Szaladj Andris, szaladj Péter!
Haragosan jön a méter,
Nyomában lityeg a liter,
Az is mérges kutyaliter,
A grammok is ott ügetnek,
Az istenit a németnek!

Persze a labancokat is megrúgta a Pegazus. Föltétlen hivatalos ihlet érzik abból a törvénytisztelő tankölteményből, amely így kezdődik:

Régi mérték mit sem ér már,
Új mértékkel mér a kalmár,
Két fontot tesz a kilogramm,
Négy latot meg hét dekagramm...

A költő egy kicsit keverte a műfajokat, s a tanköltemény ódái lendülettel végződik:

Ezt elfeledni nem szabad
S aki igen, szamár marad.

Ettől félt az a Keskeny Péter nevű magyar is, akit a borsodi Hejőszalontán egyhangúlag bíróvá választottak, noha kézzel-lábbal kapálózott ellene. Végre sírva fakadt, és kimondta, hogy miért nem vállalja a nagy tisztséget.

- Miért akarnak engem öreg koromra megrontani a bírósággal? Hiszen nem tudok én franciául. Szent Pétert tisztelem, becsülöm, de mit tudom én, kiféle, miféle volt ez a francia Szent Méter? Pedig most azzal lesz a bírónak legtöbb dolga.

Igaza is volt neki, mert mindenfelé összekeverték az új mértékeket nemcsak a régiekkel, hanem egymással is. A komáromi főjegyzőné elküldte a székbe a cselédjét egy kiló húsért, a lány azonban métert kért, mire a mészáros megnézvén az átszámítási táblázatot, beletett négy borjúlábat a kosárba, mondván:

- Egy méter ugyan csak három és fél láb volna, de már csak ne csúfoskodjunk azzal a fél lábbal, vigye el mind a négyet.

A kolozsvári székely cselédlány meg úgy könnyített a lelkén, mikor a méterrendszer másnapján beállított a boltosukhoz:

- Istálok alásan két fityinget, három fittyfiritty borsot, oztég kérek fotogémet és belestül vaj egy fél métejt; tuggya a varasbéka, hogy és vegyünk már valamit ebben a pettyentős velágban.

Az új rendnek különben sokáig mételyrendszer volt a neve az egész országban, és a nyelvészek számára jegyzem fel, hogy a faddi dohánybeváltó hivatalnál a nép egy hét alatt a következő változatokat csinálta az akkor először hallott kilogramm szóra:

- Kilográf, kiliger, kalager, kilográt, tilogram, kiugróm, geográf, kiogresz, kilogrász, gelográf, kalográf, koligram, filigran, pilugram, puligram, koligráf, koligrád, koligran, kinogram, guligrim, kurigra, fuligram, kirugom, ilegráf, kiágrász, dilegron, diligra, kiágrány, poligrány.

Csak egynek nem mondta tévedésből se senki: kilogrammnak.

Valamelyik minisztérium levéltárában tán még most is megvan a tordai tanács következő furfangos felirata:

- Tekintve az öl hosszúságát és a méter rövidségét, méltóztassék a nagyméltóságú kormánynak megengedni, hogy Torda városa addig kizárólag a régi mértékeket használhassa, míg az újba belejön, mert különben a célirányos újításból is nagy veszedelmek leendenek.

De hát nem lett semmi veszedelem se, alig félszáz év alatt egészen jól beleszoktunk a mételyrendszerbe. Igaz, hogy mifelénk a tanyákon még most is sukokban és collokban mérnek, és - a szó köztünk maradjon - magam se vagyok mindig biztos benne, hogy a méter családfáján merre van a felfelé és merre a lefelé. Ezt a jubiláris emlékezést is így írtam meg, hogy vannak némi kétségeim afelől, a grammnak a dekagramm-e a kisöccse vagy a decigramm. De tapasztalataim szerint az is a dolog rendje, hogy akik jubilálnak, azok sohase legyenek egészen tisztában a jubilálttal.

A NÖVÉNYEK CSODÁLATOS ÉLETE

Ezt a címet az a csodálatos növénybiológiai könyv viseli, amelyet egy fiatal barátom, Greguss Pál főiskolai tanár írt, s amely pár hónapja ijesztgeti a könyvkedvelő magyarokat a kirakatokban. Csakugyan szittyaijesztgetésre való könyv, nyalábos negyedrét, majd hatodfélszáz oldalas, s négyszáznál több illusztrációja miatt - az is majd mind a szerző kezemunkája - húsz pengőn felül van az ára. Ez bizony detektívregénynek is sok volna, hát még tudománynak! S méghozzá botanikának, amitől minden rendes embert úgy elriaszt az iskola, hogy még álmában is beleizzad, ha nem tud előle elszaladni!

Nos, ha a Greguss Pál könyve csak tudomány volna, akkor én se tenném egy napilap vasárnapi asztalára. Se jussomat nem erezném hozzá, se bátorságom nem futná annyira. Csakhogy ebben a könyvben a tudománynak lelke is van, olyan mint a Raoul Francéénak, s az mindnyájunknak szól, akik lelket érzünk magunkban. Sőt úgy érzem, Greguss Pál nem annyira a pályatársak szűk körének szánta a hol ámulatba ejtő, hol megborzongató titkoknak ezt a könnyű kézzel felpattantott wertheimszekrényét, mint inkább nekünk, szegény tudatlanoknak. Mit akar tőlünk? Miért állít meg bennünket, aszfalton rohanókat, országúton vágtatókat, ingoványok bukdácsolóit, sehová nem vezető sínek ténfergőit, parttalan óceán hajótörötteit, mai embereket? Tud valamit adni, amiben meg lehet kapaszkodni, ami elvisz valahová, ami olyan világosság a sötétben, hogy nincs hatalom, ami kiolthassa?

Talán. Azt a nagy gondolatot, hogy az ezerarcú Élet csak egy, mert egy az Erő, amely kigyújtja a nap protuberanciáit és a szerelmes szemét, pirosra festi a rózsa szirmát és a gyermek száját, gyárakat építtet a moszattal, és az emberi elmét képessé teszi arra, hogy a Kozmosz minden karajában felismerje ugyanazt az erőt.

Ez világosság, ez törvény, ez fix pont, olyan magasan, mint a sarkcsillag. De kinek a kapaszkodó karja éri el a csillagokat?

*

Én valamivel többre vittem annál, hogy a rózsában csak szépet lássak, a spenótban csak kellemetlent és a cserfában csak jó tűzrevalót. Fűt, fát, virágot hamarább megszerettem, mint az embereket, és nyilván tartani fogom velük a barátságot egész addig, míg egyéb tennivalóm nem lesz, mint kékszemű vadlent és pirosat nevető pipacsot üzengetni fel a föld alól. Mikor más nem látja, ma is a szerető puha kezével simogatom meg a jegenyefa bőrét, és jellemét érzem a méltóságos, fekete derekú tölgynek, amely még a makkot is oly halkan potyogtatja, mint született főrend a szót. Nekem kedélyes öreg kanonokok a füzek, széllel bélelt bohémek a juharok; pusztuló, vén betyárok a forradásos testű, bozontos fejű fekete nyárfák, esküvőre készülő menyasszonyok a virágzó galagonyák, háziállatok a tanya eperfái, és várjobbágyok a gyümölcsfák. És ahogy ebben a szigorú pénteki alkonyatban kinézek az utca fáira, tudom, hogy most már visszatérőben van beléjük a lélek, amely télire lehúzódott a földbe a gyökereken keresztül, fölkereste a szénné vált erdőket, s megelevenítette odalent a halott sigillariákat és lepidodendronokat.

Igen, én gyerekkoromtól fogva tudom, hogy a fáknak és virágoknak, az eleven nádaknak és a halott nádtetőkön élő kislibaszín moháknak van lelkük. Greguss Pál könyve a tudomány minden komolyságával arra tanít meg, hogy a növényeknek értelmük is van, régibb, mint az emberé. Én azt teszem hozzá, hogy nyilván azért is tökéletesebb, mint az emberé. Nekik jó néhány millió esztendővel több van a hátuk mögött, mint nekünk.

*

Akinek nem esik is jól, visszaemlékezhetik rá az iskolából, hogy a növények a legnagyszerűbb kémiai gyárosok - panamák nélkül -, nekik van a legtökéletesebb vízvezetéki rendszerük, ők a legügyesebb szerelők és a legzseniálisabb építészek, s már akkor traverzekkel dolgoztak és pillérekkel, mikor az embermag még el se volt vetve a tengerek iszapjában. Greguss Pál könyve példák és képek százaival bizonyítja, hogy az emberi technikának és mechanikának alig van olyan találmánya, amelyiknek az alapgondolata meg ne volna a növények világában. A rajzok pedig arról győznek meg, hogy sokszor még a forma is kísértetiesen azonos, csak az anyag más. A növény nem szorul importra, maga terem meg magának téglát, maltert, vasat, fonalat, szúró-vágó szerszámot és sebtapaszt. Az a cserép jácint, amely itt a kezem fejénél beletavaszodik az írásomba, sokkal tökéletesebb autarchia, mint aminőt korunk legnagyobb államférfiai el tudnak képzelni, akik, fájdalom, alighanem mind elbuknának botanikából.

Válogatás nélkül jegyzek ide néhány "emberi" találmányt, aminek a növények régebb utódai, mint mi vagyunk: locsoló, csíptető, cukorfogó, paprikaszóró, álarc, csirkeitató, hurkatöltő, kefe, liszteszsák, zuhany, Pravazfecskendő, csapóajtó, szenteltvíztartó (csak a növény mézet tart benne), kaszatokmány, fúró, véső, feszítővas, húzócsavar, jégszekrény, pányva, támasztópózna, esernyő, termosz, lift, ék, parfümszóró, kanál...

Aki azt hiszi, hogy ez mese, az nézze meg a képeket. S aki esetleg primitíveknek ítéli ezeket a találmányokat, az vegye tudomásul, hogy a pitypang ejtőernyős repülőgéppel rendelkezik, a lósóska magja vitorláscsónakkal viteti magát a vízen, s a gyékény hidroplánt eszelt ki termése terjesztésére. Tessék megérteni, itt nem elméskedésről van szó, hanem a legszárazabb mechanikáról és fizikáról. A vízvezetéki csövek Mannesmann módszere szerint vannak összerakva, s ezt a módszert követi a búza szára is, a nádszál is, csak nem tudjuk, ők minek hívják. Nem beszélek a növényi fénygyűjtő lencsékről és fényszűrőkről, mert az optika nagyon komplikált tudomány. De például a sarkantyúka virágnak háziszerelvényei közé tartozik a Bramah-féle hidraulikus sajtó és a Papin-fazék. A fenyvek háztartásába pedig be van vezetve a Junkers-féle automata melegvízszabályozó gumihártyás szelepe.

*

- Különös bogár az ember... - hallottam a minap valakit, amint megsóhajtotta a tulajdon szerelme csodáját.

A növények szerelmi csodái amelyekben nagy szerepet visznek a házasságközvetítő pillék, méhek, mindenféle bogarak, elég ismertek, s egyik legnagyobb és legérdekesebb fejezetét teszik Greguss könyvének írásban és képben. Itt lehet aretinóskodni és giulioromanóskodni, csak fantáziával nem lehet győzni. Mármint emberi fantáziával nem. A növények fantáziája sokkal nagyobb. Mindent kitaláltak, csak - az erkölcsöt nem. Hogy a zsályák, a jázminok, az orgonák szerelme szebb-e, mint az emberé, azt nemigen lehet eldönteni, de biológiai különbség nincs köztük. Hőmérővel ki lehet mutatni, hogy a fehér liliomokat is elönti a forróság, mikor szerelmesek. Hogy legitim vagy illegitim szerelem esetén mutat-e többet a hőmérő, arra nem ad feleletet a könyv.

Az ellenben kétségtelen, hogy a növények csecsemőgondozása olyan tökéletes, amilyenre az ember csak sóhajtva gondolhat. Nincs az a fejedelmi sarj, aki annyi és oly finom pólyákba volna takarva, mint amilyennel a legutolsó gyom is védi a maga szülöttét. Némelyik még a csecspipáról is gondoskodik. A kókuszdió pedig annyira megy a gondosságban, hogy sűrű tejét felvizezi, nehogy ártalmára legyen a babának.