Szent Benedek szent fegyvere

William Ubagan

Szerzői jogi oldal

© 2025 William Ubagan. Minden jog fenntartva.

A könyv egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, tárolható visszakereső rendszerben, illetve nem továbbítható semmilyen formában — elektronikus, mechanikus, fényképezési, hangrögzítési vagy egyéb módon — a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül, kivéve, ha azt a szerzői jogi törvény rövid idézés, kritika vagy tanulmányozás céljából megengedi.

Kiadva a Fülöp-szigeteken
Első kiadás: 2025. június
A szerző saját kiadásában jelent meg.

Kapcsolatfelvétel céljából:
📧 msksvdd@gmail.com

Előszó

Ez a regény a hitem, kutatásaim és csodálatom gyümölcse Szent Benedek (Nursiai Szent Benedek) rendkívüli életpéldája iránt — egy szerzetes iránt, aki a hit oszlopa lett, és az imádság, a kereszt és a jóság által a gonosz elleni védelem jelképe.

Ezoterikus és spirituális művek írójaként régóta elmélkedem a Szent Benedek-érmen szereplő imák mélységén. Ám az imákon és erőkön túl e regényben egy ember lelki utazását kívánom elmesélni, aki nem hatalomért emelkedett fel, hanem Isten és embertársai szolgálatáért.

Minden fejezetet áhítatos hagyományok, latin és spanyol imák, valamint a szent csodáit övező népi történetek szőttek át. Célom az volt, hogy a történelmi ihletet és a fikciót egyesítve fényt és erőt nyújtsak azoknak az olvasóknak, akik reményt, védelmet és útmutatást keresnek egy spirituális küzdelmekkel teli világban.

Bárcsak ne csupán irodalmi műként tekintenének rá, hanem egy elmélkedő utazásként egy mélyebb istenkapcsolat felé, Szent Benedek példáján keresztül.

Amikor kinyitod e könyv minden egyes oldalát, imádságba foglalom:
bárcsak téged is megtalálna a csoda.

— William Ubagan
2025. június, Fülöp-szigetek

Felhívás Monte Cassinónál

Az olaszországi Monte Cassino hegység lábánál, miközben a köd lassan beborította a tájat, egy Benito nevű fiatal férfi csendben ült egy olajfa árnyékában. Egyszerű szerzetesi köpenyt viselt, de a szemében egy olyan lélek mélysége tükröződött, amely olyan sötétséget látott, amit a közönséges szem nem képes felfogni.

Egy nap, miközben a lenyugvó nap alatt imádkozott, különös hívást érzett. Nem hang volt ez, hanem a lélek erőteljes kiáltása. A levegő mintha megnehezedett volna, és a mellkasában lassan fellángolt egy tűz.

„Uram” – suttogta Benito –, „ha a Te szolgád vagyok, használj engem, hogy népedet a gonosz ellen vezessem.”

Leszállt az éj. A csendes éjszaka közepén egy olyan imát mondott, amelyet egy idős remetétől tanult.

"VADE RETRO SATANA, JESUS EGOSUM!" (3x)

Hangja szétterjedt a levegőben – mintha egy próféta hangja lett volna, aki arra született, hogy a lelkek védelmezője legyen.

Benito az itáliai Nursiában született, egy gazdag római család gyermekeként. De már fiatalon meglátta a társadalom szívében rejlő gonoszságot: hatalom nevében elkövetett gyilkosságokat, fényűzésben élő papokat, és a szegényeket, akiket csupán eszközként kezeltek.

Tizennégy éves korában elhagyta családját és vagyonát. Egy barlangban telepedett le Subiacóban, Monte Cassino közelében, ahol böjtölt, imádkozott, és az Úr csendben formálta. Ott használta először a világosság misszionáriusainak adott imát:

"AGNUS DEI QUI TOLLIS PECCATA MUNDI, MISERERE NOBIS." (2x)
"AGNUS DEI QUI TOLLIS PECCATA MUNDI, DONA NOBIS PACEM."

E szavak pajzsként szolgáltak a kísértések ellen. Amikor elvesztette a reményt, kimondta őket, és hitének tüze újra fellángolt.

Egy éjszaka, miközben a hold fényében imádkozott, egy kisfiú érkezett hozzá – sápadtan, remegve, szinte a félelemtől elhaló tekintettel.

„Atyám” – kiáltotta a fiú –, „anyámat megszállta egy gonosz szellem!”

Benito habozás nélkül felállt. Magához vette szent kendőjét – egy fehér ruhadarabot, amelyet imákkal és áldással szenteltek meg. A nyakába akasztotta, és elmondta azt az imát, amelyet minden alkalommal mondott, amikor a sötétséggel szembesült.

"EIUS EN OBITU NUESTRO PRESENCIA MUNIAMUR INUM SUUM SUJITUM SALVAME JAH-AHA-HAH JESUCRISTO EN LA CRUZ EST QUAM SEMPER ADORO."

Ahogy a fiú háza felé tartott, a föld mintha hullámzott volna. Hideg szél suttogott a fülébe, félelmet sugallva: „Ne menj be. Nem tudod megmenteni.”

De jobb kezében szorosan tartotta Szent Benedek medálját. A mellkasához szorította, és így szólt:

“CRUZ SANCTI PATRIS BENEDICTE, VADE RETRO SATANA, NONQUAM SUADES MIHI VANA.”

Amikor megérkezett a házhoz, szívszorító látvány fogadta. Az anya az ágyhoz volt kötözve, szeme vörösen izzott, szája pedig érthetetlen nyelven mormolt.

„Menj innen!” – kiáltotta a nő, idegen hangon. „Ez a hely az enyém!”

Benito közelebb lépett, felemelte a medált, és szentelt vízzel hintette meg. Újra imádkozott:

"CRUZ MIHI REFUGIUM, CRUZ SANCTA MARIA YSOSALIME, CRUZ SUAMBIT PECABIT, CRUZ DOMINI MECUM."

A nő teste mintha égett volna, minden vízcseppnél felkiáltott. Hirtelen fekete füst tört elő a szájából, és teste rángatózni kezdett.

Benito nem állt meg. Kezét a nő homlokára tette, és elsuttogta a titkos szavakat:

"CURATIS VERBUM QUIA EGOSUM JESUS EGOSUM MARIA TRAJOME."

Néhány pillanat múlva a nő megnyugodott. Kinyitotta a szemét, és először tért vissza arcába az élet színe.

Másnap a hír elterjedt a faluban. Benito – a hegyek csendes szerzetese – a kegyelem eszköze lett. Az emberek sorra érkeztek hozzá: imáért, gyógyulásért, védelemért.

De Benito így szólt: „Nem én gyógyítok. Nem én űzöm ki a démonokat. Urunk keresztje és az Ő irgalma az egyetlen erő.”

Megtanította nekik a medál imáját, a gonosz elleni győzelem kulcsát:

„Mondjátok ezt minden reggel és lefekvés előtt...”

"VADE RETRO SATANA, JESUS EGOSUM" (3x)
"AGNUS DEI QUI TOLLIS PECCATA MUNDI MISERERE NOBIS" (2x)
"AGNUS DEI QUI TOLLIS PECCATA MUNDI DONA NOBIS PACEM"
"EIUS EN OBITU NUESTRO PRESENCIA MUNIAMUR INUM SUUM SUJITUM SALVAME JAH-AHA-HAH JESUCRISTO EN LA CRUZ EST QUAM SEMPER ADORO."

A nap végén Benito felment a hegy csúcsára. A szakadék szélén állva, a végtelen síkságot nézve érezte a Szentlélek leheletét.

Kitárta a karját, és életében először hallott egy hangot – szelídet, mégis hatalmasat:

„Benito, te az én katonám vagy. Mostantól szavaid karddá válnak, kereszted pajzzsá lesz. Megszabadítod népemet a sötétségtől.”

És az égből egy fénysugár ereszkedett a fejére – mintha Isten fényéből készült korona lett volna.

A Kereszt Elfogadása

Benito első csodája utáni napokban neve gyorsan elterjedt Olaszország távoli falvaiban. Betegek, gonosz szellemektől gyötörtek, átkok sújtotta emberek és balszerencse üldözöttei özönlöttek Monte Cassino lábához. Ám Benito soha nem nevezte magát „gyógyítónak”. Nem kért fizetséget. Válasza mindig ugyanaz volt: „Krisztus keresztje az, ami megszabadít.”