Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. Nyugat Egyiptoma

II. Az európai tartományok válsága

III. Germánia meghódítása

IV. „Istenek szent Itáliája”

V. A lyoni oltár

VI. Julia és Tiberius

VII. Julia száműzetése

VIII. A gyermek Caesar és a vénülő Augustus

IX. Az utolsó évtized

X. Augustus és a világbirodalom

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Guglielmo Ferrero

A RÓMAI VILÁGBIRODALOM

fordította
Lendvai István

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-073-5 EPUB
ISBN 978-963-559-074-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
La grandezza e il declino di Roma

első kiadás: 1909
az elektronikus változat az 1916. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Giovanni Paolo Panini (1691 – 1765)
Capriccio with the most important monuments and sculptures of ancient Rome
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Nyugat Egyiptoma

A háború veszedelme hamar elmúlt a nyílt galliai síkságon, de annál nagyobb erőre kapott és annál jobban elterjedt egyik völgyről a másikra az Alpokban. Publius Silius, mikor Isztriát megszabadította a pannonoktól és a noricumiaktól, leereszkedett a Pó-völgyén, hogy a Vatelinkában és a Val Camonicában megverekedjék a fölzendült vennonétekkel és kamumakkal. De a vitézi, háborús hírű vennonétek példájára egyéb népek is fegyvert fogtak: a trumpliniak a Val Trompiában és a lepontiak sok törzse - amelyek a mai Lepontin Alpokat, szóval a Lago Maggioréra és a Lago d’Orlára nyíló olasz és svájci völgyeket lakták - a Raetia-beliek és a vindeliciek, akiknek sok harcos törzse a mai Graubundenen és Tirolon át a bajor Alpokon és fennsíkon tanyáztak. Az Alpok középvidékén javában dúlt a háború, és ha nyugaton a háború tűzvésze megtört is azon a nagy résen, melyet a római kard a szalasszok völgyén csapott, a lázadás tűzhulláma a középvidékről végig terjedt az egész óriási láncolaton, a Őzi-Alpokig - ahol a hűséges Donnus elhalálozott és ezekben a háborgó időkben tapasztalatlanabb és tétovább fia, Cotus állt a helyére - egészen a Tengeri Alpok, nyers, féktelen liguri népeiig. Az Alpok völgyeibe menekültek a síklakó népek csenevész maradékai: ligurok, iberek, keltek, etruszkok, euganiaiak. Ott kölcsönösen összeelegyedtek, elbarbárosodtak, irtották egymást, közben olykor békét kötöttek, hogy közös erővel védekezzenek a síkságról betörők és Róma ellen, amely azonban csak nagyritkán és intermittálva jelent meg a legtöbb völgyben. Ezért az Alpok népei mindaddig szinte szabadon éltek, törzsekbe verődve, gazdag birtokosok vezetése alatt, földet műveltek, juhot legeltettek, bányásztak, irtották a hatalmas erdőket, rabolták az utasokat és olykor-olykor lecsaptak fosztogatni a bőséges alföldre. Sokan e népek közül több aranyat szereztek az utóbbi harminc esztendő anarchiájában, mint a fönséges sziklákat paskoló hegyipatakok homokjából... A béke tehát kétszer olyan kényelmetlen volt ezeknek a népeknek, mint az európai tartományok többi lakóinak, és a lázadás mindenütt fölütötte fejét.

Róma tehát egyszerre hatalmas hadi föladat elé került az európai tartományokban. Caesar tűzlelkének, gyorsaságának, találékony merészségének óriási mezeje nyílt volna bennük. Rómának be kellett törnie az Alpok szívébe, meg kellett fenyítenie a pannonokat és a noricumiakat az isztriai betörésért, a germánokat a galliaiért, és rendbe kellett szednie a fenekestül fölkavart trákiai ügyeket. De az idők megváltoztak. Augustusnak, ha nem akarta fölvonultatni a szíriai, egyiptomi és afrikai légiókat, nem állott rendelkezésére több, csak tizenhárom légió: az az öt, amely Galliában állomásozott, és az a nyolc, amely Illíriában és Macedóniában volt elkvártélyozva itt-ott, nem tudjuk pontosan hol. De ezt a tizenhárom légiót bizonyára nem edzette háborúhoz a tíz esztendei béke, ha még olyan ügyessé tanította is a folytonos gyakorlás. Sokkal rövidebb volt a lélegzetük és keskenyebb a mellük, hogysem egy új Caesar merész röptével együtt szárnyalhattak volna. És Augustus sem volt Caesar. Nem akart többé hadsereg élére állani. Csak messziről, asztal mellől akarta dirigálni a háborút, legátusok útján. Elhatározta tehát, hogy az egész hadi munkát több részre aprózza, és mindegyiket óvatos lassúsággal végzi, egyszerre csak egyet. Magára hagyja egyelőre Pannoniát, Noricumot, Trákiát, és minden haderejét az. Alpokra veti. Publius Siliusnak megparancsolta, hogy a vennonétek és a kamunok legyőzése után vonuljon a trumpliniak és a lepontiak ellen, ha lehet, még abban vagy a következő évben, amikorra a hatalmas raeto-vindeliciai szövetség szétverését is tervezte. Egy hadsereg a Pó-völgyéből fog fölkerekedni, Veronából átnyomul az Etsch-völgyébe, Trenton keresztül az Eisach-völgyébe kanyarodik, űzi, hajtja az ellenséget, visszaveri és jobbról-balról üldözőbe veszi a szélső völgyekben, a Raetia-beliek közül foglyul ejt és megöl, amennyit csak tud, azután a Brenner-hágó felé fordul. Onnan - pusztító áradat módjára söpörve a vindeliciai lakosságot - leszáll az Inn-völgyébe és vindelicia síkságára. Ugyanakkor útnak indul egy másik hadsereg Galliából, valószínűen Besanconból, a Rajna folyását követve, egészen a Bodeni-tóig, végig járja a lepontiak vidékeit, amelyeket már Silius is megjárt, elfoglalja a vindeliciai törzsektől a Bodeni-tavat, egyesül az itáliai hadsereggel és fölvonul egészen a Dunáig, leigázva egész Vindeliciát. De mindezekhez a hadjáratokhoz és azokhoz, amelyeket később Pannoniába, Noricumba és Trákiába akart küldeni, fiatal, merész, értelmes tábornokokra volt szüksége, akikben megvan a testi készség és erős lélek, ami nélkül nem lehet hadat viselni barbárok ellen, hegyek között, véghetetlen menetelések, hegymászások, cselek, csatározások, ellenségűzések közepette. Augustusnak tehát igaza volt, mikor meg akarta ifjítani az államot, olyan embereket állítva a főbb hivatalokra, akik harminc és negyven év között voltak. Balszerencséjére azonban ebben is egyezkednie kellett az öreg nemesség elfogultságával, ambícióival, érdekeivel. Igen sok természetes akadályba ütközött, amelyekkel nem bírt meg az ő ereje. Így aztán kevés tapasztalt és tehetséges ember volt a pompeiánus arisztokráciának abban a töredékében, mely az utolsó időkben a prétorságot és a konzulátust lefoglalta. Mindenesetre igyekezett megtenni mindent, amit csak tehetett. Valószínűen az ő tanácsára történt, hogy a 15. év konzulságára pályázott a komiciumokban L. Calpurnius Piso, az 58-beli konzul fia, Caesar feleségének, Calpurniának fivére. Piso tehát nagybátyja volt Augustusnak, bár sokkal fiatalabb volt nála: 32 éves. Augustus legátusának szánta Trákiába. A Galliából induló hadjárat vezényletére Tiberiust szemelte ki. Tiberius huszonhat éves volt, Róma egyik legrégibb és legjelesebb arisztokrata családjából született. Okosságának és tetterejének sokszor adta már bizonyságát, és úgy tisztelték, mintha a köztársaság aranykorában volt nemesség elevenedett volna meg benne. Abban az évben ő volt a prétor. Augustus tehát legátusának választhatta és hadsereget bízhatott rá bátran, nem sértett meg vele semmi törvényt, semmi szokást, nem követett el semmi oktalanságot, és nem vádolhatták meg, hogy barátságból méltatlan embert favorizál. Egyben kimutatta azt is, hogy nemcsak szóval és nemcsak a formális hivataloknál bízik meg a fiatalságban, hanem igazán, és pedig súlyos küldetéseknél is. Nem lehetne ugyanazt elmondani egy másik választásáról, amelyet sem a már elfoglalt hivatalok nem igazoltak alkotmányosan, sem a már megtett szolgálatok, amely választás tehát első, szerény, de egyúttal veszedelmes kezdeményezésnek látszik Augustus részéről, hogy az alkotmányos szigorúság addig járt útjáról letérjen. Ahhoz a hadsereghez, amelynek Itáliából kellett rátámadnia Raetiára, Tiberius öccsét nevezte ki legátusnak, Livia másodikfiát, Drusust, egy huszonkétéves ifjút, aki egy szenátusi dekrétum értelmében öt évvel megelőzhette a hivatalokat, akárcsak Tiberius, és kvesztornak választották a 15. évre. Kvesztorok már kerültek hadsereg élére, az bizonyos, de csak súlyos körülmények között, amilyeneknek most híre sem volt. Világos volt, hogy Augustus, amikor annyi régi prétor és hivatalviselt férfiú között válogathatott, nem bízhatta másképp egy hadsereg vezényletét egy képességeiről még nem ismert ifjúra, csak a köztársasági alkotmánynak alakjával és lényegével összeférhetetlen kegyből. De Drusus az istenek kegyence volt, akinek minden jeles kiváltság mintha csak járandó joga lett volna. Szép volt, mint Tiberius is, a Claudiusok férfias és főúri szépségével ékes, de nem volt a régi Claudiusok módjára rideg, zárkózott, kemény, hallgatag, mint a bátyja. Udvarias, szeretetreméltó, simulékony természetű ifjú létére még a szkeptikusokkal és a léhákkal is meg tudta szerettetni azokat az ősi római erényeket, amelyekhez bátyjában még az erényesek sem tudtak hozzámelegedni. A merev római természetnek ismeretlen kecsességgel párosította őket, mintha csak a rossz nyelvek joggal gyanították volna, hogy Julius Caesar zseniális szeretetreméltóságának egy szikrája lopva az ő lelkébe is bejutott, megszelídíteni az anyjától öröklött szigorú arisztokratikus erkölcsöket. Ha bátyjának annyi erénye mellett bűnt is vethettek szemére: a bornak túlságos szerelmét, Drusus ettől is ment volt. Azért, mikor Augustus abban az évben méltó arát választott kedves mostohafiának, Antóniát, Antonius és Octavia kisebbik lányát, mindenki úgy bámulta és szerette ezt a párt, amelyből ifjúság, szépség és erény sugárzott, akárcsak a tulajdon gyermekeit. Antónia választékos ékességek drága szekrénye, a régi jó idők egyférfias, igazi asszonya, hűséges, egyszerű, alázatos, házias hitves, aki egyúttal szép is volt, intelligens, tanult, olyan kultúrában és kecsességben finomodott, amilyenről a régi nemzedékek nem is tudtak. Drusus szép, udvarias ifjú, a köztársasági hagyomány buzgó tisztelője, nemes ambíciókra hevülő, erős és olyan tiszta, hogy mindenki elhitte: szűzen nősült és soha meg nem csalta a feleségét. A szép pár, Róma kegyence, amelyet a nagyok éppúgy szerettek, mint a nép, mintha a római erőnek és erénynek a görög intelligenciával és kecsességgel való összeolvadását testesítette volna meg, amelyet annyian hasztalan igyekeztek megvalósítani az irodalomban, az államban, a vallásban, a bölcseletben.

Vajon micsoda okok bírták Augustust erre a kinevezésre, amellyel mélységes változtatást kezdett az ősi köztársasági alkotmányon, ha kezdetnek csekély volt is? Megmondani nem tudjuk, csak következtetni. Drusus iránt való szeretete bizonyára éppúgy indította, mint Livia tanácsa, mint az ifjú eszének és vitézségének nem is túlzott megbecsülése. Ha már Drusus biztató jelét adta annak, hogy nagy hadvezér válik belőle, nem volt-e jobb mindjárt munkába állítani az ő ritka erényeit? A háborúhoz fiatalok kellenek. De ha mindez csak találgatás. Az az egy bizonyos, hogy Augustus nem választotta volna legátusává Drusust, ha választását nem fogadta volna köztetszés. A szeszélyes közönség amilyen szigorúan megkövetelte némelyektől az alkotmány megtartását, olyan szívesen eltűrte, hogy kegyencei túltegyék magukat rajta. Az istenek kedvencének, a szépséges és erényes Antónia tiszta férjének mindent megengedhettek: súlyos példa, amely észrevétlenül belopta az alkotmányba a dinasztikus elvet. Míg Tiberius és Drusus tél idején előkészítették seregeiket, Augustus Galliában maradt, egy fölötte nehéz kérdés megoldásával bajlódva. A galliai civitates vagy törzsek fejei és tekintélyes férfiai mindenfelől hozzá mentek panaszra Licinus visszaélései és erőszakoskodása ellen. Még azzal is megvádolták, hogy tizennégyre emelte a hónapok számát, hogy így évente kettővel többször behajthassa a tributumot. Célba vették a kapzsi ügyvivőt, nemcsak azért, hogy a személyét sebezzék, hanem azon fölül az új kincstári politikát is, amelyet Augustus és a szenátus Licinus kezével vezetett be Galliába. Licinus visszahívását követelték, hogy fölfüggesztessék a gyűlöletes cenzust. És tiltakozásaik, amelyeket új germán betörés veszedelme csak megerősített, annyira levették lábáról Augustust, aki előbb mentegetni, szelídíteni, palástolni próbálta szabadosának bűneit, hogy végül is vizsgálatot indított. De a ravasz Licinus nem hagyta magát. Igyekezett meggyőzni Augustust arról, hogy a gallok képmutató módon csak kieszelt mizériákat panaszolnak, közben pedig nemsokára gazdagabbak lesznek, mint a rómaiak. Nagy politikai érdekek emlegetésével védte magát: Gallia olyan boldog föld, hogy maholnap annyit jövedelmezhet Itáliának, mint Egyiptom. Róma tehát nem szalaszthatja ki kezéből ezt a véletlen jószerencsét. És az eszes fölszabadult csakugyan fél Egyiptomot tudott mutatni elképedt urának az Alpok és a Rajna között, amely Közép-Európa százados háborúinak viharos óceánjából akkoriban emelkedett föl lassan- lassan. Olyan Galliát tudott mutatni neki, amely nem is látszott többé Galliának, egy békés Galliát, amely, ha nem is juthatott még idegen uralomhoz, már nyomot hagytak rajta a külföldi befolyások, egy fegyvertelen, iparos, földművelő és kereskedő Galliát, amely mintha sok dologban a Ptolomaeusok birodalmát ismételte volna meg a birodalom túlsó határán. A galliai civitates vagy törzsek, amelyeket Caesar szinte érintetlenül hagyott, megtartották ősi szervezetüket, alakjukat, határaikat, de lelket és hivatást változtattak: letettek kardot, dárdát, ekével és szerszámokkal fegyverkeztek. Azok, amelyek hajdan uralmon és azok, amelyek uralom alatt voltak, egyforma buzgósággal törekedtek a fölgazdagodásra. Ahelyett, hogy háborúkkal vetélkedtek volna értük, vagy hídvámokkal elzárták volna egymás elől, most már egymás közt közlekedni és kereskedni igyekeztek a tömérdek széles folyón, amelyek olyan kényelmesen bogozódtak egymással, hogy - kivéve néhány apró megszakítást - vízen szállíthatták a portékákat a Földközi-tengerről az Atlanti-óceánig, és mindent bevihettek vagy exportálhattak rajtuk. Megbecsülhetetlen előny volt ez egy óriási kontinentális területnek, melyen olyan drága volt a szárazföldi szállítás. Ezért aztán egész. Gallia földjén egy új nemzedék friss szorgalma és sietős mohósága buzgott új üzletekben, új termelésmódokban és iparágakban. A béke idején megmaradt a nők régi termékenysége, és a népesség növekedni kezdett, miután a háború nem falta többé az embereket. Gallia - akárcsak Egyiptom - népes országgá fejlődött, amelynek megvolt az akkori idők ritka értéke, az ősi πоλυανθϱωπία, az emberekben való bőség. Aranynak, ezüstnek is bővében voltak - szűrték a folyók homokjából, ásták a régi és új bányákból, előszedték rejtekhelyeiről úgy, hogy Gallia épp olyan dús volt nemes ércekben, mint Egyiptom. A gabona és a len termesztése - amelyben Egyiptomé volt az elsőség egész Európában és Ázsiában - a kedvező éghajlat, a tőke, népesség és föld bősége, az idők szerencsés konjunktúrája miatt Galliában is virulni kezdett. Gallia akkor is kedvelt földje volt Ceres istenasszonynak: nedves, sík, nem nagyon hideg és nem nagyon meleg. Így aztán a lakosság szaporodása és az arany-ezüst értékcsökkenése drágította a gabonát, tehát fejlesztette a termelését is. A Földközi-tenger hajózásának fejlődése viszont arra ösztökélte Galliát, hogy bőségesen termelje a lent, amely minden kikötőben kapós volt, belőle szőtték a vitorlákat, amelyek, ha drágák voltak is, még mindig kevesebbe kerültek, mint az evezős rabszolgák.

A drága növény termelésében és értékesítésében mindenekfölött a kadurkok mutatkoztak ügyeseknek. Valószínű tehát, hogy a ravasz Licinus annál inkább sarkalta Augustust, mennél inkább panaszkodtak a gallok: íme, a nagy, termékeny, szorgalmas tartományból, amelynek annyi aranya, ezüstje volt (és ez mind annyira forgott) tömérdek nemes ércet lehetne szerezni, akárcsak Egyiptomból, hogy megteljék velük az egyre üres kincstár. Egy szép napon Gallia talán Róma második magtára is lehet majd Egyiptom mellett. Másrészt Róma tributuma nem volt-e csekélység a régebbi idők háborús rablásaihoz és ahhoz a százféle vámhoz képest, amely a római betörés előtt lépten-nyomon akadályozta a kereskedelmet? A tőkének abban a nagy szükségében, amely akkor Itáliát gyötörte, a tömérdek nehézség közepette, amelyet le kellett győzni ahhoz, hogy Róma végre megszabaduljon az örökös éhínségtől, ezek a megfontolások bizonyára sokat nyomtak a mérlegben. Viszont ellensúlyozták őket a gall vezérek panaszai, a nép elégedetlenségében lappangó csöndes fenyegetések és a germán veszedelem. Augustus - mint mindig - tétovázott. Ha egy régi történetírónak, Diónak hihetünk, Licinus végül bevezette a megzavarodott elnököt egy, kincses kamrába, amelyben a Galliából kizsarolt arany és ezüst volt fölhalmozva, és ez a látvány végképp meggyőzte Augustust. Bizonyos azonban, hogy Licinus Galliában maradt a helyén, és hogy a gall vezérek valamelyes határozatban Ígéretet kaptak vigasztalásul: azt, hogy a súlyosabb visszaélések nem fognak ismétlődni. Aztán a 15. év tavaszán újra kezdődött a háború. Míg Silius - valószínűen - teljesítette a lepontiak alávetését, meghódítva Svájc nagy részét, Drusus és Tiberius végrehajtották azt a kettős támadást, amelyet az előző évben a raeto-vindeliciai szövetség ellen terveztek. Drusus benyomult az Etsch-völgyébe, Trentónál legyőzte az ellenség első ellenállását, aztán az Eisach-völgyén fölvonult egészen a Brenner-hágóig, némelyek szerint folyton hadakozva, mások szerint akadályok nélkül. Minden bizonnyal megtizedelte a lakosságot, hadnagyaival végig cserkésztette a szomszéd völgyeket, azután fölhatolt az Innig. Ugyanakkor Tiberius egy hadsereggel a Bodeni-tóhoz ért, és a tó vízén ütközetet adott a szigetecskékre menekült vindelicieknek. Hogy a két testvér hol és mikor találkozott, nem tudjuk. Csak azt tudjuk, hogy együttesen keresztülvonultak Vindelicián a Duna felé, hogy augusztus elsején egy ütközetben - Tiberius vezényelte - legyőzték a vindelicieket, meghódították déli Bajorországot, Itália bizonytalan északi határát kiszélesítették egészen a Dunáig, és hadseregükkel Noricumba mentek, amely nem is szegült ellenük. Rómában, ahol Drususnak amúgy is nagy volt a becsülete, a trentói győzelem híre akkora lelkesedést gyújtott, hogy a szenátus nyomban prétori hatalommal ruházta föl Drusust, ámbár még nem is volt megválasztva erre a hivatalra, és így rendbe hozta a fiatal tábornok dolgát az alkotmánnyal. Mikor aztán kitudódott, hogy Vindelicia meghódolt és a hadjárat szerencsésen ütött ki, a két ifjúért való lelkesedés még erősebben föllobogott, és vele minden reménység, minden büszkeség, minden vágyódás, amelyet a halódó nagy hagyományok kultusza a közszellemben gerjesztett. A kihalt, kiforgatott, villámsújtotta vagy letarolt erdőben végre ágat, virágot termett egy öreg törzs, és újra gyümölcsözött! A nemességnek abban az egyetemes szétzüllésében Róma egyik legősibb családja, a Claudiusoké, adott a köztársaságnak két ifjat, akik nem csúfolták meg a múlt emlékeit, huszadik és harmincadik esztendejük között olyan buzgóságot, intelligenciát, komoly erkölcsöt, érettséget tanúsítottak, aminőt hasztalan kerestek Róma ékes palotáiban és nagy nevei között! A publikum Drususban és Tiberiusban egy pillanatra a történelmi nemességnek azt a megújhodását látta, amelyet valamennyien, mint a birodalom egyetlen megváltását sóvárogtak. Az öröm, a csodálat, a lelkesedés akkora volt, hogy Augustus megkérte Horatiust, magasztalja versekben a kedvező eseményt, és Horatius, aki nem énekelte meg Agrippa és Augustus cselekedeteit, most beleegyezett. Vajon azért-e, mert hízelgett neki Augustus meghívása, aki választásával Virgilius halála után öt jelölte ki nemzeti poétává és szinte rákényszerítette a közönség csodálatát, amely még mindig olyan tartózkodó volt a félgörög venusiai költő iránt? Vagy talán csábította a kénytelenségből tömeggyűlölő-poéták szívének mindig kedves reménység, hogy ha a nemzeti költészetet műveli, olyan népszerűvé lesz, mint

Virgilius? Annyi bizonyos, hogy nem kevesebb, mint 128 legragyogóbb versét írta meg, és két ódát, egyet Drususra, egyet Tiberiusra. Az elsőben (negyedik könyvének negyedik ódája) leírta Drusust, amint a raetekre és vindeliciekre veti magát:

„Miként a sast, villámok hordozóját,
Aki király lett madarak felett,
Mert abba, hogy Tros fiát elrabolják,
Jupiternek híven segédkezett,

Elhagyni fészkét ős-erő vezérli,
Míg ösmeretlen néki a veszély,
De amint nő, merészebb útra térni
Tanítja őt az első röpke szél,

És hajtván őt az ösztön, nemsokára
Bátran támadja meg a nyájakat,
Majd, hogyha űzi éhség s harci vágya,
A fellegekből a kígyókra csap.”[1]

Értitek, kritikusok, akik Horatiust udvari poétának mondtátok és az új monarchia váteszének? A két ifjú korai dicsőségében a poéta semmit sem lát, ami egy meglevő dinasztia fényét növelné, ellenben az erény virágát látja kiújulni az arisztokrata hagyomány öreg törzsén, amelyet annyi forradalom villáma sújtott, és Augustusban az ősi római családot látja megszemélyesítve, amelyben az erények apáról-fiúra öröklődnek a leszármazás és nevelés szerével, élő bizonyságát látja benne az arisztokratikus világnézetnek:

„…amely diadalról diadalra
Ment eddig messze földeken, e nép,
Egy ifjú által rabigába hajtva,
Érezte most a szellem erejét,

S hogy ős-erény, fejlesztve és nevelve,
Jó földben ápolt jó magként kihajt,
S hogy az Augustus atyai szerelme
Mily nagyra vitte a nérói fajt.

Erőset, bátrat szülnek az erősek,
A nemes ménnek sarja szinte az,
Félénk galambot ormán hegytetőnek
Fészkébe fönn nem költ a büszke sas.”

Horatius is, mint annyi modern író, a leszármazás és átöröklés biológiai érveivel igazolja az arisztokráciát, ha érveit az istállóból veszi is, ha tehát durvábbak is, mint amelyekkel ma azok élnek, akik Charles Darwin könyveinek olvasása után írnak. De az átöröklés maga nem elég. Az arisztokrácia, ha megvan is a természetben, másrészt szándékos műve is az embernek, a nevelésnek és a hagyománynak, amelynek szerve a család.

„De ős-erőt nem fejleszt, csak gyakorlat,
Nemes példán buzdul a hős kebel,
S ahol a jó erkölcsök megromolnak,
Még a nemes mag is burjánt nevel.

Hogy Néróidnak mit köszönhetsz, Róma,
Megmondják Hasdrubál s a vert hadak,
A Metaur vértől piros folyója,
S mely Latiumra fényt hozott, a nap,

Az első, mely ránk nyájasan tekintett,
Mióta Hannibál hordáival
Itálián átment, pusztítva mindent,
Mint tűz tar-erdőn, tengeren vihar.

Jobb sorsra nő az ifjúság azóta,
S a templom újra régi fényben áll,
Amelyre üszkét punok serege szórta,
Míg végre szólt a hazug Hannibál:

Halálra üldözött, fáradt vadak mi,
Oly ellenséggel harcra mért kelünk,
Aki elől elbújni, elszaladni
Elég dicsőség s győzelem nekünk?!

Mely Ilionból, amit földulának,
A tengeren át minden istenét
És gyermekit s a tisztes ősz apákat
Itáliába elhozó, e nép.

Mint nő a tölgy még Algidus tetőjén,
Ha ifjú ágait letördelik,
Rá romlás, rombolás haragja törvén,
A veszteségből új erőt merít.

Nem nőtt a hydra-fej bőszebb haraggal,
Meredve Herculesre rémesen,
S mit elvetettek vad sárkányfogakkal,
Ily szörnyet nem szül Colchis s Thebae sem.

Merítsd a mélybe s még szebben bukik föl,
Terítsd a földre, s talpra áll megint,
Lesújtja ellenét s győzelmeket nyer,
Mikről remegve szólnak gyermekink.

Nem megy követ már Carthagóba többet
Győzelmi hírrel! vége, vége már
Minden reménynek, balsors átka tört meg,
Mióta halva fekszik Hasdrubál!

A Claudius-fajt ég lakói óvják,
És nincs lehetlen semmi sem nekik,
S bölcsen vezetve államunk hajóját,
A háború örvényén átviszik.”

A kor legjelesebb poétája tehát Augustus megbízásából a vindeliciai hadjáratban Róma egyik legősibb arisztokrata családjának kiújult dicsőségét magasztalta. Nem a Juliusokat, hanem a Claudiusokat.

A Tiberius dicséretére írt óda kevésbé filozofikus volt, inkább leíró. Tiberius érdemét összekapcsolta Augustus dicsőségével, akihez a poéta verse elején fordult:

„A nép-kegy vagy tanácsunk végezése
Lehet-e méltó jutalom neked,
Habár neved öröklő ércbe vésse,
Vagy szobroddal díszítsen tereket...?”

Aztán röviden megemlékezvén Drusus háborúiról, hosszan leírta, kissé szónokias, de eleven színekkel Tiberiust, aki homéroszi hős módjára harcol:

„Megtörve ellenállást hősi karja,
Kétségbesésbe vitt könyörtelen
Mint déli szél a tengert fölkavarja,
Ha a plejádok serge megjelen.

Ő harcolt rendületlen, fáradatlan,
S hátrált az ellen megriadt hada,
S ahol a harc dühöngött legvadabban,
Izzadt lovával arra vágtata.”

Azzal folytatta, hogy a szakadó esőtől megáradt Aufidushoz hasonlította, és megemlékezvén róla, hogy augusztus elsején a vindelicieken vett győzelem napján volt évfordulója annak, hogy Augustus bevonult Kleopátra elhagyott palotájába, végezetül visszatért a hős mostohaapjára, a birodalom nagyságát és halaimét dicsérni Augustusban:

„Távol Keletnek vad scythája, médje,
A cantaber, hajthatlan még elébb,
Rád néz, te Latiumnak dísze, védje,
Ki Rómát naggyá s úrnővé tevéd!

S melynek folyása pusztaságba vész el,
A Nil, - s melynél vadabb nincs egy se tán,
A Tigris, Ister, és a bősz vizével
Britt partokat ostromló Óceán

Rád hallgat, - és mely bátran ment halálba,
Fél most a gall, - s hódolva néz feléd.
Mely gyilkolásba bősz kedvét találta:
A sycamber elrejti fegyverét.”

[1] A kötetben előforduló horatiusi verseket ifj. Szász Béla fordításában idézem. (Horatius ódái és epodosai, 1913. Kiadta a Kisfaludy-Társaság.) A fordító.

II.
Az európai tartományok válsága

Horatius két ódáját nagy tetszéssel fogadták. A költő verselésének és lírájának legdühösebb kritikusai is beadták derekukat az ódák tartalma miatt. A remete író legalább ez egyszer Itália érzéseit fejezte ki, éppen azért ez egyszer dőre dolgokat is írt, ő, a máskor olyan bölcs. Augustus mosolyogva olvashatott a tiberiusi óda utolsó soraiban bizonyos Galliáról, amely nem féli a halált és bősz szikamberekről, akik letették a fegyvert és imádják Augustust. Szép volt a két óda, de azt bizonyította mind a kettő, hogy Horatius semmit sem értett meg abból, ami az Alpokon túl történt, a publikum pedig még annyit sem, mint ő. Közben - alig, hogy legyőzték a raetieket és a vindelicieket - míg Horatius verseiben ilyen könnyen térdet-fejet hajtatott minden népekkel Augustus előtt és Róma fönsége előtt, a Tengeri Alpok ligurjai föllázadtak, a lázadásba magukkal sodorták Cottius alattvalóinak egy részét, és új háborút kezdtek, amely nem volt ugyan veszedelmes, de nehéz és költséges volt, főképp az utak hiánya miatt. Csak nagy vesződséggel lehetett sűrű csapatokat küldeni, amelyek kiverjék távoli völgyeikből a lázadókat, azon a régi úton, amely, Tortonából Acquae Statiellaen és a hegyeken keresztül Vadoig vezetett, onnan a tengerpart mentén Gallia Narbonensisbe torkolt. Antonius 43-ban futva megjárta ezt a zordon és meredek utat a modenai vert sereg maradékával, de akkor más idők voltak és más katonák. Most már kényelmes utakon kellett a katonákat és a terhes poggyászt a csatamezőre szállítani. Az az óriási birodalom, amelynek szertelen hatalmát Horatius magasztalta, utak híján csak nagy nehezen tudta elnyomni a barbár hegyi törzsek lázadását, amely Itália végein tört ki. Augustus kénytelen volt megszavaztatni a szenátussal az útjavítás és a szükséges munkálatok költségeit. De Augustus nem nagyon félt volna a ligurok gőgjétől és hetykeségétől, ha mindazok a népek és folyók, amelyeket Horatius emlegetett, csakugyan lábához hódoltak volna. Bezzeg nem így történt! Augustus az elmúlt húsz esztendőt látta újra visszatérni. Kelet akkor erősen fenyegette a birodalmat: a városok periodikusan föllázadtak, a római polgárokat egyre-másra mészárolták, az oltalmazott államok és államocskák letörtek, a hegyekbe húzódott népek veszedelmes függetlenségben voltak, az alexandriai udvar örökösen szőtte az ármányt, és a partuszok folyton nyeregben és folyton fegyverben voltak túl az Euphratesen. De mindezeket a gondokat hamarosan eloszlatták ama húsz esztendő alatt, úgy, hogy Agrippa, aki a 16. év végén Keletre ment Juliával, a partuszokat nemcsak lecsöndesedve találta, készen arra, hogy a nyugati tartományokban kitört háborúkat Armenia visszaszerzésére használják föl, hanem - legalább egy részük - újra Róma barátságát és szinte szövetségét kívánta. A partusz udvarnál ott volt a király egyik ágyasa, egy itáliai rabszolganő, akit Caesar ajándékozott Fraatesnek. Josephus Flavius Tesmussának nevezi, egy pénzről azonban úgy látszik, hogy Thea Musának hívták. A nőnek akkora hatalma volt a királyon, hogy most már ki akarta tudni a trónöröklésből a király törvényes fiait, és Róma segítségével a maga fiát akarta megtenni trónörökösnek. Rómának tehát szabad keze volt egész Kis-Ázsiában Armeniáig, egész Szíriában az Euphratesig. Csak a Boszporus távoli királysága (Krimea és a Don torkolata körül fekvő vidék) mozgolódott: Asander, az Augustus által adott király meghalt, és egy bizonyos Scribonius nevű kalandor, alighanem szabados, Mithridates unokaöccsének adta ki magát, úgy látszik, egyetértve Dynamis királynéval, akit feleségül is vett, és arra készült, hogy a Boszporus királyává kiáltatja ki magát. Azt állította, Augustus is belegyezett a királyságba. Agrippa nem akarta trónra engedni ezt a szélhámost, Dynamis királyné új férjévé Polemot jelölte ki, Pontus királyát, és elhatározta, hogy a Boszporust és Pontust egyesíti. Úgy vélekedett, Róma akaratának érvényesítésére abban a távoli országban elég egy flottatüntetés a királyság partjain, amelyet ő és Polemo kényelmesen előkészíthetnek. Ezért aztán egyébre sem volt gondja, mint arra, hogy Juliával együtt tömérdek hódolatot fogadjon, lakomákon üljön, föliratokra véséssé dicséretét és márványba meg bronzba faragtassa. Ázsia népeivel bevezettette Juliát az Olimposzra, Augustus mellé, hogy Augustus lányát is belefoglalják a görög-ázsiai monarchia egyetemes sóvárgásába, amely monarchiát, mint a városok érdekeinek összehangolóját és a Perzsia ellen való vértet tiszteltek. Julia volt az első latin asszony, aki a zűrzavaros tragikomédiában istennői szerepet játszhatott a városok közt, amelyek - mint Paphos - szobrokat emeltek neki, az „isteni”-nek, vagy - mint Mytilene - új Aphroditének nevezték, vagy - mint Ephesus - Nemző Aphroditének, vagy pedig egyenesen Hestia mellé emelték. Azután - míg Drusus és Tiberius a raetekkel és vindeliciekkel hadakoztak - Agrippa és Julia a 15. év tavaszán meglátogatták Heródest, aki annyira udvariaskodott Augustus veje és lánya iránt, hogy eléjük ment Ázsiába, meghívni őket. Míg azonban a húsz évvel azelőtt még annyira lázongó Kelet így elcsöndesedett, az addig nyugodt kelta, germán, illír és trák barbárság egyre erősebben háborgott az Alpokon túl, végig a Duna és a Rajna mentén. Semmi kétség: e nyugtalanságnak az a reform volt az oka, amely Krisztus előtt 25-ben tributum alá vetette az európai tartományokat. A régi történetírók egyre azt ismételgetik, hogy Gallia elégedetlenkedett a cenzus miatt, hogy a dalmátok és a pannonok a túlságosan terhes adó miatt lázadtak föl. Pontosabb adatok híján nem állapíthatjuk meg, mi történt e tartományokban, csak közvetve, közelebbi történelmi tapasztalatból, amely valamelyes analógiát ad, ahhoz tartva magunkat, hogy Róma minden tartományból aranyban, ezüstben szedte a tributum javarészét. Megmagyarázhatjuk tehát, hogy a húsz év előtt olyan nyugtalan Kelet - különösen az iparos városokban - mért csöndesedett el lassankint a művészetek, mesterségek és a kereskedelem újjászületésével, ha meggondoljuk, hogy mikor Itáliában elterjedt az orientalizmus, növekedett a Keleten gyártott fényűzési cikkek fogyasztása is: a keleti boroké, illatszereké, orvosságoké, gyapjúé, vászoné és műtárgyaké. Kelet tehát fényűzési cikkekkel fizette tributumának javát, és cserébe visszaszerezte Itáliától a prokonzul vagy proprétor pénztárába beszolgáltatott arany és ezüst egy részét. Át kellett ugyan engednie az uralkodó fővárosnak valamit abból, amit földjei termettek vagy műhelyei gyártottak, de mert a növekvő jómóddal a mezők is termékenyebbé váltak és a műhelyek is többet dolgoztak, míg Róma az actiumi események után mérsékelte kívánságait, és mert Róma a tributumért cserébe megadta a békét, amelyre iparnak és kereskedelemnek akkora szüksége volt, a keleti tartományok lassankint beletörődtek a tributumba, mert meg tudták fizetni. A béke megérte az adót! De a barbár nyugati tartományok javarészére ólmos teher lehetett az adó, mert ezek a tartományok nem gyártottak olyan tárgyakat és nem arattak olyan termést, amelyet Itália fogyasztott volna, és így tributumukat főképp nemes ércekben kellett megfizetniök. Róma ezekből a tartományokból majdnem kizáróan csak aranyat és ezüstöt exportált, amelyet aztán Itáliában vagy a többi tartományokban költött el a hadsereg fönntartására, közművekre és az állam egyéb szolgálataira. Ez a magyarázata, hogy Gallia akkoriban olyan hévvel kereste és aknázta az arany- és ezüstbányákat, és hogy Licinus kincses kamarákat mutatott Augustusnak. De ha a népes, szorgalmas, bányákban dús Galliának módja és ereje volt kiszedni a földből azt az ércet, amelyre Rómának szüksége volt, nem úgy a többi tartományok, nem úgy a szegény dalmátok, a barbár pannonok. Ezek évszázadok óta különféle eszközökkel összehordták a szükségleteikhez mért aranyat, ezüstöt függetlenségük idején, de a római uralom és a kivetett adók rést ütöttek nemzeti életükön, és ezen a résen keresztül kincseik a birodalom egyéb vidékeire ömlöttek épp olyan gyászos eredménnyel, mint amilyet a rettenetes adó, tehát a pénznek a városok felé való özönlése XIV. Lajos idején Franciaország szegényebb tartományaiban és falvaiban okozott. A pénz megdrágult, a termés ára leszállt, csökkent a föld jövedelme és értéke, a birtokokra minden évben súlyosabban nehezedett a pénzbeli adó, a falvak adósságba keveredtek, elnéptelenedtek és megteltek elégedetlenséggel. Azt hiszem, csak így lehet megmagyarázni azt a nagy elégedetlenséget, amely nemsokára annyi népet fegyverbe szólított Róma, a római kalmárok (mercatores) és adószedők ellen. És a válság azért is súlyosabb volt, mert a kincstári adószedők nyomán külföldi kereskedők tódultak a tartományokba, nemcsak keletiek, hanem itáliaiak is, akik új vevőket kerestek, nem a nép, hanem a gazdag osztályok közt, amelyek kevésbé voltak hűségesek a nemzeti hagyományokhoz és így könnyebben ráálltak az alávetett országokban, hogy az uralkodó nemzet szokásait utánozzák. Egyéb ránk maradt tények más analógiákra is följogosítanak bennünket. Tudjuk, hogy ez idő tájt Észak-Itália Aquileián és Nauportuson át sok bort exportált a dunai tartományokba. Tudjuk, hogy ezekben az években kezdték eladni Galliában a híres arezzoi gyárak szép, vörös agyagedényeit - simákat és díszítetteket - és azokat a nem sokban különböző keramikai műveket, amelyeket Puteoliban gyártottak, továbbá azokat a halványan díszített szürke és sárgás agyagedényeket, amelyeket bizonyos Acus gyártott, valószínűen a Pó-völgyében, és Gneus Ateius híres agyagedényeit, amelyek - úgy látszik - Itáliában készültek, bár ez nem bizonyos. Míg a galliai officinák tovább gyártottak és árulták az oppida városain a hagyományos gall edényeket, a festett vázákat, amelyekre mértani díszítményeket róttak ecsettel vagy különböző motívumokat - legtöbbször hullámzó szalagokat - vésővel és koronggal, az itáliai kereskedők viszont az itáliai gyárak tányérait, vázáit, lámpáit kínálták, amelyek természetesen finomabbak voltak a Galliában készülteknél, de Róma katonai és politikai presztízse még szebbeknek mutatta, mint amilyenek voltak. A galliai nagyuraknak az itáliai agyagedények használata szinte annyit jelentett, mintha fölágaskodtak volna egyforma magasra az uralmon levők magasságáig. Mindezek a szétszórt adatok apró töredékei egy nagy ténynek. Rajtuk keresztül megláthatjuk azokat az itáliai kereskedőket, akik Itáliából és Kelet legműveltebb vidékeiről tengeren, folyón, szárazföldön megpróbálták belopakodni a barbárok közé és beléjük oktatni a műveltség jeles erényeit: a finom szövetek ízlését, a gazdag bútorzat fényűzését, a pompás borok mámorát, a szép keleti rabszolgák csodálatát, a nagy és haszontalan közmonumentumok hiúságát, a pénzköltésnek azt a nemes módját, amely legkönnyebben juttatja a pénzt a művészek, az intellektuelek, a fényűzési cikkek gyártói kezébe. A megszokott módszer, amellyel a műveltség megrontja és szétzülleszti az egyszerű földművelő barbárságot, mikor erejével vagy pénzével uralma alá vetette. És így a kereskedők elhordták ezekről a vidékekről részben azt az aranyat és ezüstöt is, amit a római kincstár még bennük hagyott. Ebből aztán adósságok támadtak, a nagyok fösvényebbek lettek, vagy a plebsz iránt való bőkezűségük megszorult, a régi bennszülött iparágakat és évszázados kereskedelmet hanyatlás vagy végső pusztulás fenyegette. Kielégítetlen vágyakozások születtek és általános elégedetlenség támadt mindenütt. A régi és új erkölcsök, a hagyományos és az idegen eszmék ellentéte csak keserítette ezt az elégedetlenséget, amely aztán a római uralomnak és legfelötlőbb jelének, a tributumnak növekvő gyűlöletében adta ki mérgét. Ha még Gallia, ez a természettől annyira gazdag tartomány is elégedetlen volt, hogy lehettek volna megelégedve a sokkal szegényebb, műveletlenebb többi provinciák?

A háborúnak az a tűzveszedelme tehát, amely északon, az Alpokon egyszerre lángba borította Itália horizontját, és amelyet Augustus nem oltott el egészen, még csak a kisebbik baj volt ahhoz képest, amely a Rajna és a Duna felől fenyegetett. Valamennyi európai tartomány, közül egyedül a messze, elszigetelt Hispánia volt nyugton, miután Agrippa utolsó hadjáratai végre megfékezték. A többiekben mindenütt ingott-ingadozott a római béke, a Pax Romana. Egész Galliát zavaros nyugtalanság háborgatta. Vindelicia csak azért volt csöndben, mert az előző év csapásait még nem tudta kiheverni. Noricum elhajította fegyvereit Tiberius hadának közeledtére, mert a dákok és géták előző betörései elgyöngítették. Pannonia azonban végig egy lázadás volt. Dalmácia erősen háborgott. Háborogtak Moesia apró fejedelemségei is, amelyek Róma oltalma alatt voltak, és amelyeket hasztalan erősített meg a Balkán déli részéről az odrisiak hatalmas trák fejedelemsége, amely szintén Róma oltalma alá került. Trákiában nagy és erős volt a Róma-ellenesek pártja.

A dinasztia, amely éppúgy Rómára támaszkodott, mint a júdeai, roppant népszerűtlen volt, éppen azért, mert a hellenizmussal kacérkodott, nehogy barbárnak lássék. A trák parasztok és pásztorok nem szívesen szolgáltak a római segítőcsapatokban, és - a faragatlanok! - nem akarták megfizetni az udvarnál vendégeskedő görög irodalmárok verseit. Augustus annál inkább is nyugtalan lehetett, mert másrészről mutatkozni kezdtek óriási következményei annak, hogy Caesar csak úgy vaktában meghódította Galliát. A végzetes férfiú, mikor légióival merészen az ingadozó kelta köztársaságok sűrűjébe vetette magát, és néhány erőteljes csapással szétverte a galliai dolgok rendjének elkorhadt évszázados gerendáit, ugyanakkor fölbillentette az egész belső kontinens régi egyensúlyát. A népeknek, államoknak olyan hullámzását idézte elő, amely kezdetben lassú és szinte láthatatlan volt, de akkoriban már kezdett örvényleni és szinte óceáni jellegűvé gyorsulni. Azzal, hogy a germán barbárság és Itália közé ékelt hadakozó kelta köztársaságok terebélyes tölgyét Róma gyökerestül kicsavarta, és ezek a köztársaságok mind egyetlen, fejlődő közgazdaságú nemzetté tömörültek, Gallia mintegy sík mezővé vált a germánok előtt. Most, ha le akartak szállni e népek közé, amelyek szét voltak szóródva az óriási tartomány megművelésére, és Itália felé akartak vonulni, csak öt légióval kellett számolniok.

Agrippa megsejtette, hogy a Rajna felől újra föltámadt a germán veszedelem: de nemcsak föltámadt a Rajnán is, a Dunán is, hanem súlyosabb, fenyegetőbb és terjedelmesebb volt, mintsem Agrippa gondolta. A galliai földek szétosztása, amelyet ő megcselekedett, szinte semmit sem ért ellenük. Egészen más gátakat kellett emelni a törzsek háborgó áradata ellen, amely a Visztula és a Rajna közt hullámzott, a Balti-tengertől a Duna felső folyásáig, s amelyben a vihar mintha örökös lett volna. A germánok szegények voltak, kevés aranyuk, ezüstjük volt, sem városokat nem építettek, sem nagyobb falvakat. Magános tanyákra szóródtak szét a mezőkön, kezdetleges erkölcseik voltak, néhány csökevény iparáguk, szegényes vallásuk, fölületes mezőgazdaságuk, bőséges nyájaik, és szinte nomadikusan kóbor életet éltek. Fölégetni régi lakóhelyeiket, új földekre vándorolni, a földet szétosztani maguk közt, új házakat építeni az új földön, a legelőre ráereszteni nyájaikat és új magvat vetni: mindez jelentéktelen, épp azért megszokott dolog volt a legsűrűbb törzseknél is. Hiszen a poggyászuk olyan könnyű volt! A nyáj, gabona, csekély fölszerelés, a fegyverek és néhány rabszolga. És egy év múlva, mikor az első termés sarló alá érett, a törzs épp olyan kedvére érezte magát új szállásán, mint a régin, mint egy évszázados lakóhelyen. A kemény klíma, az óriási erdők, széles mocsarak, a tisztára legelőnek és gabonának való föld - bár egyáltalán nem volt olyan bőséges, mint a galliai - a műveltebb vidékek messze volta, a tudatlanság, a háborús kedv, amely a háborúkat tüzelte és amelyet viszont a háborúk tüzeltek, nemcsak azt akadályozták meg, hogy a germán törzsek fölgazdagodjanak, elpuhuljanak, tartós államokat alakítsanak, hanem azt is, hogy gyökeret verjenek valahol. Ezért a tömérdek törzs - valamennyi mozgékony az új szükségletek és a véletlenek minden kis fuvalmára, akárcsak a tenger vize - folyton összekoccant. Folyton háborúskodtak egy-egy vidék vagy új utak miatt vagy régi sérelmek megbosszulása végett. Valahány törzs volt, annak szabad férfiai és birtokosai gyerekkoruktól vénségükig csak a fegyvert forgatták, minden munkát a rabszolgákra és a nőkre hagyva. A vallás, az erkölcs, a család mind szították a férfiban a veszedelmek bátorságát és edzették a halál megvetését. Valamennyi nép tehát harcosok hordája volt, amelyben csodálatos erő, józanság, bátorság és hév lakozott. Még szerencse, hogy ebből a bikaerőből és dühből hiányzott a szabályozó értelem! A törzseket a szabad férfiak - birtokosok és harcosok - háborgó impulzivitása kormányozta, akik gyülekezetükben békéről és háborúról határoztak, törvényeket hoztak, ítélkeztek. Valamelyes féket a papok és a vagyonuk vagy harci dicsőségük miatt kiváló családok tekintélye vetett rájuk, de ez is gyönge tekintély volt, mert a harcos és birtokos germán vad lelkét még sem a századok, sem a műveltebb népekkel való érintkezés, sem az örökös háborúk meg nem szelídítették. Emiatt tudott Gallia olyan sokáig ellenállni a megkísérelt germán betöréseknek, és éppen emiatt nem félt volna Augustus sem túlságosan a germánoktól, ha a nyomorúságos barbárokat nem vetette volna szinte gépiesen Gallia gyorsan fejlődő jólétére az, hogy Gallia egyetlen, virágzó nemzetté tömörült. A háború nemcsak szenvedélyük volt a germánoknak, hanem iparáguk is. Különösen az arisztokráciának, amely a zsákmányból ajándékokat adott a kevésbé vagyonos harcosoknak és fönntartotta a maga klientéláját: ez volt az egyetlen politikai rend a germán népek bomlott anarchiájában. De a szegény germán népek miért prédikálták volna tovább is a maguk csekély fölszerelését, pénzecskéjét, hitvány nyájait, mikor valamennyien a bőséges Galliát prédálhatták? Róma nagy neve mindenesetre megállította őket a Rajna partján, e hatalmas gátnál, de ha egyszer észreveszik, hogy ez a gát nem is igazi, nem is földből és kövekből van, hanem az egész csak vékony vászonra festett utánzat, amellyel barbár szemeiket akarják rászedni? Az Alpokon túl tömérdek nagy és apró állam támadt és bukott az előző évszázadokban, egyik a másikra, gyorsan, halomra, és a romjaik egymásra terültek. Maga a római uralom is ingadozott a romoknak ezen a halmazán. Közeledett tehát az a pillanat, amelyben Rómának el kellett szánnia magát, hogy komolyan nekilásson az európai tartományok rendezésének. Itália kezdte észrevenni, milyen gazdag legalább is e tartományok egyike, Gallia. Sőt Augustus egyenest a jövő Egyiptomát látta benne, a köztársaság elapadt kincstárának nagy forrását. Galliában és a többi tartományokban Itália mezőgazdasága és ipara új piacot talált.