Lexie King

Élet vár

Lexie King: Élet vár

©Lexie King

Szerkesztette/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző Facebook oldala: https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Álmodozók Kiadó, Solt, 2025

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője https://www.almodozok.eu

ISBN 9786156546142

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül!

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.”

Prológus

Lexie

Félelem…

Milyen alattomos egy érzelem! Megbénítja a testet, a lelket, az elmét. Úgy telepedik rá, mint egy gyógyíthatatlan betegség. Pedig van ellenszere: a bátorság. Ha szembeszállnánk azzal, aki táplálja a félelmet, és győzedelmeskednénk felette, nemcsak a félelem semmisülne meg, hanem az is, aki élteti, mert az ereje a félelmünkből gyarapodik, a gyengeségünkből.

Apa állandóan részeg volt.

Az alkohol fanyar íze és mocskos bűze nem csak az üres üvegekből párolgott ki, hanem a bőréből is. A kellemetlen szag szétterjedt a lakásban, és valahányszor beszívtam a levegőt, hányingerem lett tőle. Mocskosnak éreztem a bőrömet. Mintha a levegőben alattomosan kígyózó szag képes lett volna valódi formát ölteni és a testemre telepedni. Akárcsak egy parazita.

Erősen összeszorítottam a szemeimet és a fogaimat, mert részegen, az ital mámorába veszve tovább rombolta az egyébként is tragikus életünket. Úgy okádta az ocsmány szavakat anyára és rám, ahogy a fantasy filmekben a sárkányok a tüzet. Az utálatos szavak forróak és égetőek voltak. Perzseltek, mint a tűz, hiszen a szó is fegyver. Mély sebeket ejtett a szíveken és a lelkeken, míg az ököl a testeken.

A szobámat és a konyhát elválasztó ajtó csukva volt, mégis átszűrődött szabadjára engedett haragja, a tányérok és poharak csörömpölő hangja, majd darabokra törése. Azonban a tárgyak csonkítása sosem csillapította szomjazó dühét. Állandóan többre és többre vágyott.

Erőszakra. Vérre. Fájdalomra.

Csakis akkor érezte otthonosan magát a bőrében, ha fizikai fájdalmat okozhatott nekünk, mert… Gyengébbek vagyunk? Nők vagyunk? Netán uralkodhatott felettünk?

Ez elégítette ki. Ez tette őt teljessé… „férfivá”.

Szeretet helyett félelmet ültetett a szívünkbe. Nap mint nap táplálta, ezáltal sosem múlt el a szorongás. Láthatatlan gyökereket eresztett a lelkünkben és láthatatlan béklyóba verte a testünket. Hosszú, nehéz láncok tekeredtek körénk, melyek nem engedték, hogy továbblépjünk. Megrekedtünk egy bizonyos szinten… az életünk szomorú börtönében.

– Gyere ide, Lexie! – kiabálta, és az ökle émelyítő csattanással merült el az egyik bútorban. A gyenge fa megreccsent az erős ütéstől. A gyomrom görcsbe rándult a vékony falon áthatoló, már jól ismert hangtól. Hozzászokhattam volna már ezekhez a szívet összeszorító hangokhoz, hiszen amióta az eszemet tudtam, ebben éltünk, de féltem. Amikor kiszámíthatatlan állapotban tért haza, jobb volt nem a szeme elé kerülni.

Tudta, hogy otthon vagyok. Tudta, hogy a szobában bujkálok.

Reszkető kezekkel csúsztattam be a paplanom alá a megkopott borítójú Stephen King-könyvet, mert súlyos és dühös léptei alatt dübörgött a kopott, sötét padló.

Felém tartott! Azért, hogy megbüntessen, amiért nem engedelmeskedtem.

Nem ért meglepetésként sem az ajtó kivágódása, sem bizonytalan léptei. Üveges tekintetében hideg vérszomj villant, a szobát megtöltötte a bőréből kiáradó bűz, az én félelmem és az ő kegyetlensége. Talán némi sajnálatot is éreztem.

Életerős teste a falhoz csapódott.

– Süket vagy, Lexie? Hívtalak! – ordított. – Menj, és hozz nekem rumot a vegyesboltból. Ismét ehetetlen annak a ribancnak a főztje!

Az ocsmány jelzőtől keserű epe tolult a torkomba. Bűzös nyála permetként terült szét a levegőben és az arcomra csapódva savként marta a bőrömet. A testem mellett ökölbe szorult a tenyerem, mert nem volt semmi baj azzal az étellel, csupán ő nem érezte az alkohol miatt az ízeket.

– Szerintem anya finomat főzött, és különben sem kellene már többet innod! – mondtam kissé mérgesen, miközben farkasszemet néztem vele, bár fogalmam sem volt, hogy kivel. Az alkohol mámoros fátylán túl volt ott valaki, aki egy kicsit is emberre vagy „apára” hasonlított?

Gyűlöltem, de néha megsajnáltam őt.

Rossz volt ránézni, amikor ilyen állapotban találkoztam vele, vagy amikor olyan önkívületi állapotban volt, hogy az úttest egyik oldalától a másikig sétált. Szégyen és szánalom marta a bensőmet, akárhányszor elesett és kinevették őt az emberek.

Nem kellett volna azt éreznem, mert nem én tehettem arról, hogy ő olyan, amilyen. Csak annak a keserű életnek a hányatott mellékterméke voltam, aki senkinek sem kellett.

Apát felbőszítette a kijelentésem. Dús, fekete szemöldökét mérgesen összeráncolta és dühösen esett nekem. Mindig sikerült ezt a szituációt kiprovokálnom, és nem volt köztes út. Ha megszólaltam, az dühítette fel, ha csendben maradtam, akkor az.

– Olyan hülye vagy, mint anyád! – köpte indulatosan, és erős, húsos tenyerével belemarkolt a hajamba. Felrántott az ágyról. Mindkét kezemet az övére helyeztem, hogy enyhítsem a tépő és viszkető érzést. A testem megmerevedett, olyan volt, mint egy érzéketlen kéreg. A fájdalom hullámokban söpört végig rajtam, mert a hajamnál fogva ráncigált ki a konyhába, ahol egyetlen gyors és érzelemmentes mozdulattal az apró üvegszilánkok közé lökött. Az éles darabok felhasították a bőrömet. Vékony, fénylő vércsíkok futottak végig a karomon. A sűrű, sötétvörös cseppek ritmusosan csepegtek le a megkopott linóleumra. Meleg, bőrkeményedéses tenyere váratlanul az arcomhoz csapódott. Az ütés helye égett és viszketett. Az ajkam felrepedt, a vér gazdag, fémes íze elöntötte a szám belsejét.

– Ha ezt is elmondod annak a ribancnak, holnap a szíjtól kapod ugyanezt! – mutogatott fenyegetően.

Már volt „szerencsém” megtapasztalni, milyen az, amikor a szíj vastag bőre belemart a hátamba, így azt tettem, amit elvárt tőlem; egy árva könnycseppet sem ejtve, csendben tűrtem, hogy csillapodjon a dühe. Már képtelen voltam sírni, de ha tudtam volna, akkor sem tehettem volna meg. Mosolyogtam a tudattól, hogy milyen jól bírtam már a fájdalmat.

– Gúnyt űzöl belőlem?

– Nem, én nem – mentegetőztem, és vadul ráztam a fejem, mert hiába mondtam volna el az igazat arról, miért is mosolyogtam… Apa egy ellenséges, negatív gondolkodású ember volt, aki elferdítette a valóságot és kiforgatta a szavakat. Nem azt hallotta, amit mi mondtunk, hanem azt, amit ő gondolt.

A konyhaasztalról elemelt egy üres palackot, és a kezét fellendítve elindult felém. Két karommal védtem az arcomat.

– Apa, hagyd abba! – üvöltöttem rá reménytelenül, mert… Megütött, megfenyegetett és kiabált velem, de olyan messzire még egyszer sem merészkedett el. Sosem akart egy üveget széttörni a fejemen. A tehetetlenség, a szomorúság és a harag sötét mocsarába merülve torkom szakadtából felkiáltottam. Kiadtam magamból az összes bánatot és haragot.

Apa karja megállt a levegőben, az én sikolyom félúton elhalt, mert a rozoga bejárati ajtó váratlanul berobbant, és a szemközti lakásban lakó fiú belépett a konyhába.

Azonnal átlátta a helyzet súlyosságát. Sötétbarna szemeiben vad és kegyetlen érzelmek váltakoztak. Egy gyors ütést mért az ittas rohadékra, aki az egyensúlyát elvesztve beütötte az asztal sarkába a fejét, majd mozdulatlanul a földre zuhant.

Logan tekintete rám szegeződött. Amikor megbizonyosodott róla, hogy láthatólag nincs komolyabb sérülésem a feldagadt arcomon és vérző karamon kívül, a petyhüdt test mellé lépett és kitapintotta a pulzusát.

Megdermedtem, miközben tágra nyílt szemekkel fürkésztem Logan arcát.

– Semmi baja, csak elájult. Mázlista disznó!

Szótlanul néztem az elterült, immár nyugodt testet, azt kívánva, bárcsak halott lenne.

– Gyere – nyújtotta felém a kezét –, nálunk lehetsz, amíg anyukád hazaér.

Tenyerébe helyeztem reszkető tenyerem és megpróbáltam talpra állni, de a lábaim mintha zseléből lettek volna. Remegve csuklottam össze. Logan karon ragadott és felhúzott.

– Köszönöm – szólaltam meg elfúló, karcos hangon. A torkom kiszáradt a sikítástól.

– Bárki megtette volna – nézett mélyen a szemembe. – Az ilyen emberek nem érdemlik meg, hogy éljenek.

A szavai olyan ridegek és kegyetlenek voltak, mint sötétbarna írisze.

– Ezt úgy értetted, hogy… – Elharaptam a mondatot.

– Úgy értettem, ahogy mondtam.

Sarkon fordult, és engem is magával húzott. Egy futó pillantást vetettem az életem romjaira, mielőtt kiléptem volna az otthonunkból, át a szemközti bérlakásba.

Kinyitotta az ajtajukat, aztán a hátam mögé lépett. Kellemes melegség járta át a testemet védelmező viselkedésétől.

Bátortalanul léptem át a küszöböt, mert eszembe jutott anya. Mi fog történni akkor, amikor apa felébred és nem talál otthon? Jeges borzongás futott végig a gerincemen, amint magam elé képzeltem azt a képet, ahol apa anyát…

– El kell mennem – fordultam ki az előszobából.

– Megőrültél? – Megragadta véres karjaimat.

– Anya bajba kerülhet miattam, és most már te is. Mi lesz, ha…

De nem tudtam befejezni a mondatot, mert a torkomban lévő gombóc elzárta a hangom útját.

– Miattam nem kell aggódnod – nyugtatott. – Anyukádat felhívjuk, hogy nálunk vagy, hozzánk jöjjön, aztán este együtt átmegyünk megnézni, mi a helyzet. Rendben?

Szorosan a mellkasához ölelt, ujjai hosszú, barna hajamba feledkeztek.

– Rendben – mondtam halkan, már-már suttogva.

A kezeimet a dereka köré fontam, szapora szívverésem, ziháló légzésem az övével együtt csillapodott.

Amióta az eszemet tudtam, Mrs. Turner egyedüli lakója volt a szemközti bérlakásnak. Soha nem említette, hogy gyerekei lennének, amíg egy szép napon meg nem jelent Logan. Logan Turner, aki magas volt és sötéten jóképű. Vérbeli rosszfiús kinézete miatt minden lány akarva és akaratlanul is utána nézett. Rövid fekete haját mindig kócosan viselte. Tizennyolc éves volt, de a korát meghazudtoló vonásokkal rendelkezett.

A testalkata olyan volt, akár egy érett férfié: izmos, erős és formás. Barna árnyalatú bőrét tetoválások borították. A minta körbeölelte duzzadó bicepszét, erős alkarját és gondosan kidolgozott felsőtestét. Éles metszésű arcáról sugárzott a határozottság. Hamar beilleszkedett abba a zűrös bandába, amelyről az a hír járta, hogy nem piti kis tolvajokból áll. Sokkal veszélyesebb és mélyebb körökben mozogtak…

Ügyetlenül követtem Logan súlyos lépteit, amelyek a szobájába vezettek. A nap hátralevő részét nála töltöttem. A hosszas beszélgetések, a hasfájdító nevetések és gyengéd, de határozott közeledése felém olyan érzelmeket ébresztettek bennem, melyeknek mind ez idáig csak külső szemlélője lehettem. Szorosan mellé feküdtem. Ő átölelt és együtt néztük, ahogy a nap alábukott, az est leereszkedett. Visszafelé számoltam a perceket, mert tudtam, hogy az a buborék, amiben csak mi ketten létezünk, kegyetlenül szét fog durranni, amint anya hazaér.

Logan betartotta az ígéretét, és az ő kíséretében mentünk be a sötét lakásba. Minden változatlan volt, kivéve apámat, aki már nem feküdt a földön. Miután Logan teljes mértékben meggyőződött róla, hogy „biztonságban” vagyunk, elbúcsúzott tőlem. Segítettem anyának feltakarítani a szemetet, amit apám maga után hagyott, de köszönet helyett anya szörnyülködésével találtam szembe magam.

– Te ostoba lány! – hajtogatta egyfolytában, és ide-oda járkált a lakásban, hogy megnyugodjon, de tudtam, amíg nem veszi be a gyógyszerét, sajnos ez nem fog bekövetkezni. Idegességében remegni kezdett a hangja, és egy pofon csattant már így is fájó arcomon. Azonban belül a lelkem sokkal jobban sajgott.

Könnyei végigfolytak az arcán, és láttam a szemében, hogy megbánta ellenem elkövetett tettét. Hangos zokogás rázta meg a testét. Közelebb léptem és átöleltem. Addig ringattam, amíg el nem halt a remegése; addig, míg a teste a testemre nem ernyedt. Amikor a légzése lelassult, bekísértem a szobámba és lefektettem az ágyra. Fizikailag és érzelmileg is teljesen kimerült.

Betakartam és homlokon csókoltam. Amikor elléptem az ágytól, a kezem után nyúlt.

– Fogom, amíg elalszol – suttogtam nyugtató szavakat a félhomályban, majd előbújtattam a könyvemet a párna alól és a székbe roskadtam vele.

Ideje elrepülnöm egy másik világba – gondoltam magamban, és megnyitottam a kapuját, amint olvasni kezdtem.

Anya minden egyes neszre felriadt, de megnyugtattam, hogy nincs semmi baj, nyugodtan aludjon tovább. Ha sikerülne kipihennie magát, akkor sokkal jobb kedve lenne holnap.

Sűrűn pislogtam, mert a szemeim égtek, pihenésre áhítoztak, de fent kellett maradnom arra az esetre, ha apa hazajönne. Halkan kiosontam a konyhába és teletöltöttem a bögrémet kávéval.

Hajnalodott. A felkelő nap megvilágította az ég egy bizonyos részét, csodálatos színekkel festette át a szürkeséget. Az első napsugarak visszaverődtek a kirakatok üvegeiről és a harmatcseppek úgy csillogtak, mint a gyémántok.

Az utcáról beáradó zajra riadtam fel. Kellemes illatok táncoltak körbe, amelyek a konyhából szöktek be a szobámba.

– Almáspite?! – húztam fel kérdőn a szemöldökömet, aztán lerúgtam magamról a sárga-piros kockás pokrócot.

Égő szemhéjamat dörzsölgetve csoszogtam ki a konyhába, ahol anya jókedvűen szorgoskodott a tűzhely körül, mint egy jó háziasszony, és klasszikus zenét hallgatott.

– Apa? – kérdeztem, és megálltam az asztal mellett.

– Még nem jött haza – csicseregte.

– Ezt neki készítetted? – mutattam a sütemény felé.

Anya nem felelt, de nem is kellett, mert tudtam a választ. Mindezt azért csinálta, hogy apa kedvében járjon; azért, hogy őt ne büntesse meg az én hibámért. Megfeszültek a szemem körül az izmok és görcsbe rándult a gyomrom. Könnyek perzselték a szemem, de nem engedtem őket szabadjára, ahogy a mellkasomat feszítő dühöt sem.

Neked kellene megvédened engem! – ordítottam volna.

– Együnk!

Anya lerakta elém a tányért, amit a legszívesebben a földhöz vágtam volna, majd őrjöngve megkérdeztem volna:

Miért, anya? Miért nem lépünk már ki belőle? Miért nem élünk csak mi ketten? Miért kell nekünk elszakadni egymástól miatta?

A torkomon akadt szavak elzárták az étel útját. Milliónyi érzés kavargott bennem, amit nem zúdíthattam rá, mert tudtam, neki is éppoly nehéz, mint nekem, de ő a felnőtt. Neki kellene ebből a helyzetből kiutat keresnie, és normális életkörülményeket biztosítania nekünk.

– Egyél, mert kihűlve nem finom – noszogatott kedvesen.

Leült velem szemben. A kedvéért belemártottam a kanalat a chowderbe. A számhoz emelt falat megállt a levegőben. Erélyes kopogtatás vágta ketté a közénk ereszkedő, feszült csendet.

– Maradj itt! – parancsolta, majd összegyűjtve maradék erejét ajtót nyitott. Erősnek akart látszani a két rendőr előtt, de láttam, hogy a legszívesebben levetné magát a tetőről.

Vajon most miért jöttek?

Apa milyen szabálysértést követett el?

– Mrs. King? – fordult hozzá az idősebbik, cserzett arcbőrű férfi.

– Igen.

Anyának olyan piros lett az arca, mint egy pipacsokkal telített mezőnek. Apa nagyon sokszor hozta már kellemetlen helyzetekbe. Egy másik férfi szájába vizelés volt mind közül a legszörnyűbb. Állítása szerint nem ő volt a bűnös abban a kocsmai balhéban, mégis ő verte szarrá azt a két alakot, plusz az egyiknek belepisilt a szájába…

– Velünk kell jönnie!

– Miért?

Amikor észrevettek, halkabban folytatták a beszélgetést, de minden szót kristálytisztán értettem.

– Hajnalban találtak egy holttestet. Az iratai alapján a férje az, Mr. King. Be kell vinnünk, hogy azonosítsa a halottat, mert – megköszörülte a torkát – nagyon csúnyán összeverték. A szemtanúk szerint összetűzésbe keveredett a helyi bandával, és a vezetőjük…

Anya a szája elé kapta a kezét és sírva fakadt. De nem a szomorúságtól: örömkönnyek táncoltak a szemében. Rám nézett. Mintha szavak nélkül mondta volna el, hogy talán vége van, vége a veréseknek és az erőszaknak. Megtört tekintetéből választ kaptam a korábbi kérdéseimre, amelyeket nem mondtam ki hangosan.

Félelem.

Anya sokkal jobban félt apától és a következményektől, mint én.

Még csak óvodás lehettem, amikor az éjszaka közepén összeszedtük a holminkat és meg akartunk szökni innen. Sok információt elfelejtettem az évek alatt, de erre tisztán emlékszem.

A sikertelen kísérletünknek az lett az eredménye, hogy az a rohadék úgy megverte anyát, hogy majdnem kórházba került a sérülései miatt. Az arca teljesen feldagadt, a szemei alig látszottak ki a kék foltok közül, talán még akadt pár törött csontja is. Apa megfenyegette, hogy elvesz tőle, ha még egyszer megpróbál elmenni. Ezután félholtra vert testéről letépte a ruhát, és erőszakkal kényszerítette szexuális együttlétre. Hiába voltam ott, nem érdekelte, így a szekrénybe bújtam el a gonosz tekintete elől. A félelem, a rettegés sakkban tartotta anyát, és az évszakok váltakozásával együtt ő is megváltozott. Volt, amikor ragyogott, tündökölt, akárcsak a fényes, sárga korong az égen. Aztán szép lassan olyan lett, mint a legzordabb tél. A szemeiből kihunyt a ragyogás, élettel teli arca elkomorodott. Nőiesen szép alakja túlzottan sovány lett, a testtartása görnyedtté vált.

Nem a teste volt beteg, hanem a lelke, amit hosszú időn keresztül mérgeztek.

Amikor már annyi eszem volt, hogy érzékeljem, mennyire is elcseszett ez a helyzet, próbáltam megvédeni. Elfogadtam helyette az ütéseket, de sajnos ez sem segített mindig. Úgy éreztem, mintha egy körhintán ülnénk, ami megállás nélkül, folyamatosan körbe-körbe forogna.

De azóta annyi év eltelt… Megpróbálhattunk volna még egyszer elszökni ebből a pokolból.

Leakasztotta a kabátját és a barna oldaltáskáját, majd puszit nyomott a fejemre és elment a rendőrökkel.

Délután öt órakor lépte át a lakás küszöbét, és kipirosodott, duzzadt szemekkel borult a vállamra. Sírva mondta el, hogy tényleg véget értek a megpróbáltatások.

A halálnak nem kellene ennyire könnyűnek és békésnek lennie. Szomorúságot kellett volna éreznem, de helyette boldogság melegítette a szívemet.

Nem tudtam, mikor, ahogy azt sem, hogyan kerültünk annyira közel egymáshoz. Logan a barátom volt, mégis több annál. Csibészes félmosolyától gyorsabban vert a szívem és intenzív hőhullámok árasztották el a testemet. A gyomromban az édes bizsergés úgy bontogatta szárnyait, mint az a pillangó, amely először látja meg a napvilágot a bebábozódás után. Az érintése megrémített és vágyakozással töltött el. Tizenhét voltam, és szűz. Még nem volt egyetlen fiúval sem dolgom, sőt még csókolózni sem csókolóztam senkivel. Valahogy az összes férfit a pokolra kívántam, és talán túl sok időt töltöttem a könyveim társaságában, a képzelt világomban.

Két évig nem történt köztünk semmi – egészen addig az estéig, amikor elhívott egy kisebb haveri körbe bulizni, ami aztán totális káoszba fulladt. Egy csajnak akkora ütést mértem az arcára a bunkó megjegyzései miatt, hogy eltört az orra.

Logan szörnyen pipa lett rám. A dühtől elsötétült az írisze. Abban a pillanatban nem tudtam, hogy magára dühös, amiért olyan züllött emberekkel hozott össze, vagy rám, amiért behúztam annak a feslett szőkének.

Végül is megérdemelte.

Azonnali távozásra szólított, vagyis megragadta a karomat és kirángatott a tömegből.

Egész úton csendben sétáltunk utcáról utcára. Miután hazaértünk, nem tudta tovább türtőztetni magát, kitört belőle a felindultság, és csak akkor láttam, hogy mivé változott az utóbbi két évben. A tekintete perzselt. Sötét tűz lobogott mélybarna szemében. Dühös volt, zabolátlan és megtört. Vágyakozás ült ki az arcára, de nem miattam. A tekintete elárulta, hogy a szíve már foglalt, azonban sosem gyűjtöttem elég bátorságot ahhoz, hogy ezt megkérdezzem tőle. Amiről nem tud az ember, az nem fájhat neki. Néha jobb a tudatlanság békéjében fürdőzni, mint az igazság mocsarában fulladozni…

De azon az éjjelen le akartam feküdni a legjobb barátommal, és le is feküdtem vele. Tényleg elfogadtam, hogy foglalt a szíve, és ami köztünk van, az nem nevezhető igazi szerelemnek. Nem volt mélyreható, őrült és kiszámíthatatlan az az érzés a közelében. Viszont sosem veszekedtünk, megértettük egymást, és a szex is bámulatos volt.

Az első együtt töltött éjszakánk óta fél év telt el. Összeköltöztünk és éltük az átlagos mindennapokat, azonban az utolsó két hónapban azt éreztem, hogy Logannek titkai vannak előttem. Részben reménykedtem abban, hogy megtalálta azt a lányt, részben pedig féltem attól a pillanattól. Mert akkor én egyedül maradtam volna. Újra.

Napok teltek el úgy, hogy az éjszakáit máshol töltötte. Sosem mondta el, hogy miért, de megesküdött, hogy nem csalt meg, és ahhoz a titokzatos lányhoz sincs köze a távolléteinek. Hittem neki, de aggasztott, hogy milyen munkákkal bízta meg az a rejtélyes és veszélyes munkaadója. A teste tele volt rejtett hegekkel, melyekhez újabbakat szerzett. Féltettem az életét, de megértettem, hogy fontos neki az, amit tesz, így csendes megfigyelője voltam az ő másik életének és nem szóltam bele a dolgaiba, mert nem volt hozzá jogom. Barátok voltunk, jó barátok, hűséges barátok és szenzációs szeretők. Egy furcsa párt alkottunk, ami mindkettőnknek megfelelt.

Azonban amikor már azt hiszed, hogy az életed sínen van, akkor az pofátlanul arcon csap.

Egyik nap a munkából hazaérve Mrs. Turner várt rám a lépcsőházban és lehajtott fejjel a tenyerébe zokogott, miközben minduntalan azt hajtogatta, hogy bocsássunk meg neki.

Az ereimben megfagyott a vér. Hirtelen a legrosszabb forgatókönyv játszódott le a fejemben: Logan halála, ami egyenlő volt az én kivégzésemmel. Vadul ráztam a fejemet és összeszorult a szívem, mert a legjobb barátom „halálának” a gondolata sem volt képes előcsalogatni a könnyeimet. Azonban óriási súly szakadt le a szívemről, amikor Mrs. Turner abbahagyta a sírást és megszólalt. A fiát csak letartóztatták.

– Mit kellene megbocsátanunk?

– Azt, hogy elhagytam a fiamat.

Könnyes pillantását az enyémbe fúrta, és nekem elállt a lélegzetem. Az asszony megtört tekintete beszélt hozzám. Szavak nélkül értettem, miért tette azt, amit tett. Viszont nem értettem egyet a döntésével. Magára hagyni egy fiút, a fiát! A szavak a torkomat kaparták, mert bíráskodhattam volna, de nem éreztem helyesnek abban a pillanatban. Azonban ez magyarázatot adott arra, hogy Logan miért csak tizennyolc éves korában költözött ebbe a háztömbbe, és azt, hogy a múltjában élő lány miért elérhetetlen.

– Melyik börtönben van? – kérdeztem sürgetően.

– Nem akarja, hogy meglátogassuk.

– Ezt kötve hiszem!

– Mielőtt elvitték, elmondta, hogy nem leszünk rajta a látogatók listáján. Sajnálom, Lexie.

Azzal a kezembe nyomott egy gyűrött papírlapot.

Éld az álmaidat és ne álmodd az életet!

Ui.: Mindig vigyázni fogok rád!

Egy üzenet.

Egy ígéret.

Nem voltam szerelmes abba a férfiba, akivel együtt éltem, mégis, abban a percben úgy éreztem, darabjaira hullott az életem.

Első fejezet

Két és fél évvel később

Graham

A minden lében kanál Jeffry, akit nehezebb lerázni, mint egy vérszívó ügyvédet, már reggel hét órakor a portánál várakozik. Hatalmasat nyelek, és megigazítom a nyakkendőmet.

A pulzusom már azelőtt a magasba szökik, minthogy kinyitná a száját és rám villantaná sunyi mosolyát.

A nyakamban megfeszülnek az izmok, de amint szétválnak előttem az üvegajtók, megacélozom a tekintetem és magamra öltöm az „érzelemmentes” arcom, ami nem mutatja, hogy a legszívesebben nem az őrökkel végeztetném el a piszkos munkát, hanem én magam hajítanám ki innen, és engem nem érdekelne úgy a testi épsége, mint az őröket. Pereljen be! Apró darabokra szedem az életét, és minden mocskos kis titkát, amit a felesége elől rejteget, a címlapokra teregetem. Tudja, ki vagyok, ahogyan azt is, meddig vagyok képes elmenni, amikor a hozzá hasonló férgek a szőnyegem közepére akarnak üríteni.

– Jó reggelt, Mr. Grant! – köszönt Spencer, a portás. Kurta biccentéssel válaszolok, és a tekintetemet nem szakítom el az acélajtókról.

– Graham! – A fülemet sérti Jeffry nyájas, csevegő hangneme. Nem jött még rá arra, hogy a seggnyalástól szaros marad a nyelve?

– Jeff – válaszolok komoran, és nem állok meg. A vállalatot bemutató prospektust a fényes gránitlapra hajítja, és sietős léptekkel lohol utánam.

– Nem válaszoltál az üzeneteimre – dörgöli az orrom alá játékosan.

– Már elmondtam, hogy mi a véleményem arról a beruházásról. Nem adom hozzá sem a nevemet, sem a pénzemet.

Megnyomom a csillogó panelt, és hálát adok az égieknek, amiért a liftajtók azonnal szétnyílnak. A legfelső emelet gombjára helyezem a mutatóujjam. Szükségem van egy kávéra.

– Nem tudom, miért ellenzed annak a lakóparknak a lebontását. Tuti befektetés, öregem. Láttad a kimutatásokat, amit átküldtem? Láttad a profitot?

– Nincs szükségem arra a pénzre – nézek szigorúan a szemébe. Jeff mosolyogva vezeti végig húsos száján a nyelvét. A zsebébe süllyeszti az ökleit, majd cinikusan a falnak dől. Megfeszülnek a szemem körül az izmok: összeszűkített szemmel olvasok a testbeszédéből, ami azt üzeni, ha nem velem, akkor mással viszi véghez a terveit.

Még akkor sem szakítom meg a szemkontaktust, amikor a szürke acél összezáródik – vagyis csak záródna, ha annak az idiótának a lába nem akasztaná meg. Lüktet a halántékom, a kezem ökölbe szorul a testem mellett.

– Komolyan, Graham? Az egy nyomornegyed. Játszod itt a szentet, de az öltönyöd többet ér, mint öt lakás abban a szarfészekben.

Kihúzza a cipőjét, viszont most én akasztom be a sajátomat. Amint szabad utat kapok, elé lépek és torkon ragadom.

– Soha többé ne told ide a képedet, Jeff! – morgom a meglepettségtől eltorzult arcába. Az ütőere hevesen lüktet az ujjaim alatt, a szemében félelem villan. – Ha megtudom, hogy valahonnan mégis sikerül pénzt kerítened megvenni azokat az épületeket… Hidd el, hogy ízekre szedlek! Hagyd békén azokat az embereket!

– Mióta érdekel téged a szegény emberek sorsa?– recsegi. – Főleg az ott élőké?

– Az maradjon az én dolgom, a tied pedig az, hogy elhúzol innen, mielőtt én teszem ki a szűrödet.

Eleresztem és hátrébb lépek. Megdörzsöli kivörösödött bőrét, és méltóságteljesen megigazítja gyűrött öltönyét.

– Ha így folytatod, senki sem fog veled üzletet kötni. Szégyent hozol a nagyapádra. Őt nem az érzelmei vezérelték, hanem a logika. Azért is tart ott a Grant Global Finance, ahol.

Arrogáns mosolyra rándul az ajkam, és nem veszem magamra a sértést.

– Ha valóban úgy lenne, ahogy te azt állítod, nem állnál itt. Szép napot, Jeff!

Visszavonulót fújok, és az emelet helyett a mélygarázst választom.

Jeff sarkon fordul. Hamis mosolyt csal az arcomra a káromkodása, a Spencerhez intézett kérdése, aki tágra nyílt szemekkel, tátott szájjal nézte végig az előbbi incidenst.

– Mégis mit bámulsz? – cöcög Jeff, és belerúg a levegőbe.

Előhúzom a mobilom és tárcsázom a sofőrömet.

– Igen, Mr. Grant?

– Egy perc, és megérkezem a garázsba.

– Hova megyünk, uram?

A pokolba – válaszolnám.

– Vásárolni.

– Mit?

– Egy lakóparkot – felelem, és bontom a vonalat.

A tömeg megbénítja a forgalmat. Araszolva jutunk előrébb abban a gettóban, amiben felnőttem, és ahol a járókelők azonnal ellenségnek tekintik a luxusautót. Ezeknek az embereknek a szemében éles tüske vagyok jelenleg, amit mutogatással, huhogással és a jármű rongálásával jeleznek. A besötétített ablakok miatt nem láthatják az arcomat, de ha látnák, ők akkor sem emlékeznének rám. Akit ma látnak, az egy milliárdos üzletember Manhattanből, akinek az arcával tele van plakátolva a fél város, és aki állandóan feltűnik a Fiatal és sikeres üzletemberek szalagcímmel megjelenő magazinok lapjain.

– Szerintem ne szálljon ki, uram – javasolja Booth, amikor egy tojás nekicsapódik a szélvédőnek és hangos csattanással széttörik. A nyálkás étel végigfolyik a plexin.

– Uram?

– Menjen tovább. Lassan. Nem akarom, hogy a kocsi alá kerüljön egy rémült gyerek, vagy egy olyan, aki túl bátornak képzeli magát csupán azért, mert a gettóban nevelkedett.

– Igenis.

A tekintetem egyik lakóházról a másikra rebben.

Végignézve az életkörülményeket és az emberek dühös arcát…

Nem vehetik el tőlük ezt a környéket. Akkor hova mennének? Mennyi gyerek maradna fedél nélkül? Mennyi gyereknek kellene az utcán aludnia? Amit teszek, az nem segítség és nem is jó, csupán haladék. Tudom. Innen nehéz kikerülni. Talán egy program vagy egy nagyobb létszámot befogadó munkahely javítana a helyzetükön… Kezdésnek megteszi az, hogy megtarthatják az otthonukat.

Mire elérünk a háztömbök végéhez, feloszlik a dühös tömeg. Csupán egy-két ember lézeng elszórva az utcán, és biztos vagyok benne, hogy nem miattunk.

A lakópark hátsó nagykapui eltűntek. A keletkezett rés megengedi, hogy körbenézzek a bérlőknek fenntartott játszótéren, amit benőtt a gaz.

– Álljunk meg.

– De, uram! – méltatlankodik Booth, mégis lehúzódik a padka mellé.

– Nem maradok sokáig.

– Egyedül akar menni?

– Igen – válaszolom nyomatékosan, és kiszállok a járműből.

– Nem állítom le a motort.

– Ha maga így biztonságban érzi magát, tegye azt, amit jónak lát – ugratom az öreget, és becsapom a kocsi ajtaját.

A forró levegő rothadásszagot, nyomort és ragacsos, olcsó ételillatot sodor az orromba. A bömbölő rapzene elnyomja a fák suttogását és a madarak dalát. A derékig érő gazban két ösvény van kitaposva. Az egyik a játszótér felé vezet, a másik az egyik épület hátsó bejáratához.

Ezek a játékok még semmilyen szabványt nem követtek, és ma már nem is felelnének meg neki. Mind vasból készült, és sehol nincs gumis szőnyeg, ami tompíthatná az esést.

A lépések sokkal súlyosabbak, mint azt az első pillanatban gondoltam. A szívem szaporán ver, a tarkómat finom verejtékréteg fedi, amit nem a tűző napnak köszönhetek.

Az egykoron piros, sárga és kék színre festett hintáról lepattogzott a festék. Csak a feketésbarna nyers anyag és egy megfakuló emlékkép látható…

– Mami! Mami, nézd, milyen szép virágot találtam!

Mosolyogva szaladt a gyermek az anyjához.

– Ez tényleg meseszép – mosolygott gyengéden a nő.

– A hajadba tehetnéd – javasolta boldogan a kölyök. – A piros élénk szín. Szerintem illik a hajadhoz.

– Ez nagyszerű ötlet, kisfiam.

Az édesanya a füle mögé szúrta a növényt.

– Löködsz?

A kisfiú izgatottan a hintára mutatott.

– Tudod, hogy este mennem kell dolgozni. Pihennem kell egy keveset előtte, de talán egy-két lökés még belefér.

Az egy-két lökésből percek lettek, majd órák. Az édesanya fáradt volt, de a szemében szeretet, boldogság csillogott a kisfia mosolyától, és a kisfiút semmi más nem érdekelte, csak a hintázás öröme és az édesanyjával eltöltött órák. Vékony lábai fel s le kalimpáltak a levegőben.

– Nagyon morcos ma valaki – dohog Martha egy szennylap mögé elbújva. Imád a sztárok botrányos magánéletében könyékig elmerülni.

Talán egyszer vennem kellene neki egy Jane Austen-regényt. Az sokkal inkább passzolna a profiljához. Az ősz hajú, ráncos, de kedves arcú hölgy szeret már reggel az őrületbe kergetni a csípős megjegyzéseivel. Ő az egyetlen, akitől eltűröm, de csupán azért, mert a munkája makulátlan.

– Magának is jó reggelt, Martha!

– Ha megenged egy megjegyzést, Mr. Grant…

– Nem engedek.

A magazint az ölébe csapja, és vádlón összehúzza szarkalábas szemeit. Öreg, görbe ujjai idegesítően kopognak az asztalon.

Fél szemmel rásandítok és kiveszem a nekem hagyott üzeneteket a kosárkájából, amit rózsaszín pomponokkal kicicomázott.

– Késett.

– Nekem nincs kijelölt munkaidőm. Akkor jövök és megyek, amikor én akarok, tehát az állítása helytelen.

– Akkor másképp fogalmazok. Mindig elsőnek ér az irodába, hogy elkerülje a dolgozókat. – Megigazítja indigókék blúzát és felkönyököl az asztalra. Ujjait finoman összekulcsolja. – Azonban ma ön volt az utolsó. Mellesleg úgy néz ki, mint akinek a rémálmai testet öltöttek.

Megfeszül az állkapcsom, és abbahagyom az üzenetek átlapozását.

– Nincsenek rémálmaim. – Megbicsaklik a hangom. A hazugság megégeti a bőröm. – A magánéletem elemzése helyett felemelhetné azt a kényelmes fenekét és hozhatna nekem egy dupla kávét – mondom közömbösen. A félelmetes külsőm és az ellenséges természetem mögött nem láthatja senki sem, hogy milyen terheket cipelek magammal a múltból, és ez így van jól.

Martha felkel, és nekem valamiért még rosszabb lesz a hangulatom. A vén boszorka a vesémbe lát, és szándékosan sosem szoktam megbántani.

– Megdobálták az autómat tojással. – Martha megtorpan, és csodálkozva rám tekint. Átnyújtom neki Jeffry üzenetét. – Semmisítse meg! Soha többé nem akarom meglátni ennek az alaknak a nevét. Sehol! És hívja fel az ügyvédemet, lenne hozzá pár jogi kérdésem.

Elfordulok tőle. Nem adom meg neki azt a felemelő pillanatot, hogy a lelkembe mélyessze a kíváncsisága éles fogait és körmeit.

– Komolyan beszélsz, Graham? – Mark úgy sipítozik a vonal túloldalán, mintha tökön rúgtam volna.

– Mindig komolyan beszélek.

– Az a hely egy pénznyelő. A pénzed csak kifelé fog folyni, és senki nem fogja azt neked visszatermelni.

– Majd megszerzem máshonnan, és ezek egyelőre csak tervek. A legfontosabb az, hogy a kotnyeles Jeffry elessen ettől az üzlettől.

– Jó – sóhajt. – Megpróbálom neked a legalacsonyabb árat kikuncsorogni. Azok a lakások úgysem érnek annyit. Este?

– Este – válaszolom, és bontom a vonalat. Sokáig nézegetem a nem fogadott hívások listáját, ahol ugyanaz a hívószám szerepel. A hangüzeneteket és SMS-eeket mindig azonnal törlöm, most mégis azon gondolkozom, hogy megbeszélek vele egy találkozót, ami óriási ballépés lenne a részemről. Megkocogtatom a telefont a mahagóni asztalon és kitekintek az ablakon, ami Manhattan fenséges, pénzben és jólétben fürdő látképét vetíti elém. A felsőbb városét. Mintha New York több szeletre lenne osztva, és ez a város kapná a legtöbb napfényt, az alsó városokat pedig egy láthatatlan, mégis érződő, sötét burok borítaná be. Akik itt élnek, ritkán vagy sosem lépnek be oda, és ez fordítva is igaz.

Letekintek az emberekre, akik olyan aprónak látszanak ebből a magasságból, mint egy folyton mozgásban lévő méhraj, és ha egy szóval kellene jellemeznem ezt az egész cirkuszt, akkor az a szó a zaj lenne. New York sosem alszik, sosem pihen, sosem áll meg egy másodpercre sem.

A karjaimat összefonom a mellkasom előtt és eltekintek a szürke zónába, ahova több éve nem tettem be a lábam – egészen ma reggelig. Lehunyom a szemem, hosszan és mélyen belélegzem a hűvös levegőt.

A hatalom erőt ad.

Itt állok mindenki felett, a Grant Global Finance ma már egy királyságnak számít New York szívében, aminek én vagyok a sötét királya. A legtöbben félnek tőlem. Félnek a hatalmamtól, félnek attól, aki akkor vagyok, amikor elveszítem az önuralmam. Kemény és áthatolhatatlan páncél véd, de nem vagyok érzelemmentes és nincs kőből a szívem. Ezért is fog Jeffry elesni attól az üzlettől. Az igazságtalanság, az ártatlanok teljes kizsákmányolása sosem szerepel a terveim között. Sosem úgy jutok előrébb, hogy másokat a földbe taposok. Egy alkalommal tettem olyat, amire nem vagyok büszke… Vér tapad a kezemhez. Mondhatom azt, hogy nem én voltam a gyilkos, de ez csak félig igaz. Én tettem őt tönkre, én tettem a földdel egyenlővé az életét. Koldus lett ott, ahol a nagyapám idejében nemes volt. Fiatal voltam és bosszúra szomjaztam, de ez sem mentség. Most már tudom. Nem ő volt az elsődleges célpontom, mégis ő volt az, aki elszenvedte az ivadéka botlását. Nincs olyan nap, hogy ne gondolnék rá, de az időt már nem tudom visszafordítani, nem tudok másképp cselekedni. Együtt kell élnem azzal, hogy megöltem.

Második fejezet

Graham

New York forgalmas, zsúfolt utcái miatt már tizenöt perces késésben vagyok, pedig sosem kések.

Tetőfoka a mai napnak azok után, hogy alamizsnát ajánlottak fel nekem. Nekem? Enyém a fél város!

A frusztrációm csak növekszik, amikor súlyos léptekkel átszelem a szórakozóhelyet és nem találom Markot a szokott asztalunknál. A seggfej!

A bosszúságtól megrándul az állkapcsom. Összehúzott szemmel megkeresem a csapost. Amint összetalálkozik Liammel a tekintetünk, átadja a vendégeit Jasonnek és soron kívül kihozza az italomat.

– Whisky jég nélkül, ahogy szereted.

– Köszönöm – bólintok, majd kigombolom az öltönyöm és leülök a puha fotelbe. A pohár után nyúlok, és lassú kortyot iszom a hűs folyadékból. Az izmaim ellazulnak, az érzékeim kissé tompulnak. A harag, ami állandóan alattomosan bennem kavarog, másodpercről másodpercre csillapodik. Nem kellene, hogy az alkohol ilyen megnyugtató hatással legyen rám, mégis ellazít. Ha csak néhány órára is, de kiüresedik az elmém és nem gondolok folyton a halálra. Nem a sajátomra, hanem másokéra. Erősen megnyomkodom lecsukott szemeimet, aztán egy húzásra felhajtom az italt. Kisebb terpeszbe rakott lábaimat szélesebbre tárom, és kikérem a második kört. Nem oldja meg a problémáimat. Ma sem és holnap sem, de a ma történtek után szükségem van egy laza estre.

A vendégek elégedett arcát látva bennem is valami hasonló elégedettség bontakozik ki, mindaddig, amíg az a kis barna bele nem rondít az ellenséges testtartásával. Nem szeretem a bajkeverőket. Messziről látszik, hogy az alsó városból való. Nem csak a ruházatán, ami olyan egyszerű, mint egy faék és közben igen izgató, hanem az arcán. Az évek alatt tökéletesre fejlesztettem azt az oldalamat, ami olvas az emberek testbeszédéből. Ezért is tartok ott, ahol. Perzselő tekintetemmel fogságban tartom őt, készen állva arra, hogy ha valami ostobaságot csinálna, azonnal kidobjam a klubból. Azonban amikor a válla felett hátratekint és összeakad a pillantásunk, teljesen átértékelem a korábbi meggyőződésemet. Olyan érzéseket vált ki belőlem, ami a helyzetre nézve igencsak nevetséges. Keserűség marja a gyomromat, amit gyorsan orvosolok azzal, hogy egy újabb lassú kortyot iszom a whiskyből. A pillantása kendőzetlen kíváncsisággal siklik rajtam végig. A gerincemen édes borzongás fut végig. Kimért és hűvös maradok. Önuralmat erőszakolok magamra, és nem ijesztem el az arrogáns mosolyommal.

Amint ráébred arra, hogy én is ugyanolyan lelkesedéssel, szememben mélyen megülő vággyal figyelem őt, szégyenlősen az ajkába harap és sietősen elkapja rólam a tekintetét. Elharapok egy sötét mosolyt.

Mégsem tűnik bajkeverőnek, ami megnyugtat, mert nem szívesen dobnám ki innen. Csodálatos látványt nyújt, de az egész vagyonomat fel merném tenni arra a nyilvánvaló tényre, hogy ő nem közülünk való.

A jobbján ülő szöszi a fülébe suttog valamit, mire ő elutasítóan megrázza a fejét. A mozdulattól hosszú, fényes, gesztenyebarna haja zuhatagként omlik a hátára. A szépsége ártatlansággal párosul; a farkam az akaratom ellenére megrándul. Lángol a vérem, vágy perzseli az ereimet. A rohanó és dühös hétköznapok csapdájában elfelejtettem, hogy mennyire felemelő ez az érzés. A folyton növekvő és feszítő vágy, ami nem csak egy bizonyos testrészét mozgatja meg az embernek, hanem az egész lényét. Tekintetemet diszkréten végigfuttatom a lány testén. Az öltözete az évszakot tekintve túl soknak ígérkezik, de próbálkozása, hogy elrejtse magát az olyan kiéhezett férfiak elől, amilyen ebben a pillanatban én is vagyok, kifejezetten tetszik. Fekete cicanadrágot és egy egyszerű fekete pólót visel. Sosem szerettem a színeket. Némelyik túl élénk és túl sok. Megfájdul tőlük a fejem. A barátnője ruhájától egyenesen hányingerem lesz. Egy rózsaszín párducmintás miniruha, aminek a háta nyitott, és a melle úgy buggyan ki belőle, mint két főtt tojás. A birtokló énem szereti, ha egy nő visszafogott ruhákban jár, főleg, ha az a nő az enyém.

Mark lehuppan mellém, és ezzel a laza mozdulattal véget vet a leskelődésemnek.

– Késtél! – korholom, és kiürítem a poharam.

– Bocs, haver! – lapogatja meg a vállamat. – Dugóba keveredtem. Sokat vártál?

Nemet intek a fejemmel, mert az időérzékem kikapcsolt abban a néhány percben, amíg őt néztem. Mark kikér egy újabb kört, ami nekem a harmadik, egyben utolsó lesz. Az alkohol nem csak a gyomromat égeti, hanem az ágyékomat is. Tovább fokozza a szexuális vágyamat, amit nem engedhetek szabadjára. Nem vagyok az az egyéjszakás típus, és az eszkortok sem fognak az én éhségemből jót profitálni. Elég a feleségemet eltartani, akit a legszívesebben egy sóbányába száműznék.

– El kellene válnod – tanácsolja finoman Mark. Mérgesen összehúzom a szemöldököm és úgy nézek rá, mint valami nemkívánatos nemi betegségre. Védekezően a magasba emeli a karjait. – Tudom, hogy még a negyedét sem érdemli meg az a ribanc, de azzal, hogy nem válsz el, magadat is bünteted.

– Egy hete még te is azt tanácsoltad, hogy ne váljak el – emlékeztetem.

– Persze, mert a barátod vagyok, Graham. Átérzem a sértődöttségedet és a dühödet, de – közelebb hajol és lehalkítja a hangját – épp itt az ideje, hogy találj egy olyan lányt, aki lecsendesíti a benned tomboló vihart. Nem élhetsz harmincegy évesen úgy, mint egy megkeseredett, zsémbes vénember. Vár rád az élet. Fiatal vagy, gazdag és jóképű. Bocs, ez elég buzisan hangzott, de a lényegen nem változtat.

Megforgatom a térdemen a kristálypoharat, és lejegyzetelek minden egyes szót.

– A nők dolga a lelkizés – válaszolok, és a hangom tényleg egy megkeseredett öregemberére hasonlít. Pont olyan, mint amilyen a nagyapámé volt.

– Igen, a férfiak inkább vállba bokszolják egymást, de félő, hogy ha megteszem, felmosod velem a termet.

Mindkettőnknek széles mosolyra rándul a szája, mert bár biztos nem tetszene az ötlet, sosem ütném meg a legjobb barátomat, aki New York legmenőbb és legjobb ügyvédei közé tartozik. Az egyetemen ismerkedtünk meg, és azóta is tartjuk a kapcsolatot. Vézna, szemüveges srác volt, akit mindig piszkáltak. Aztán eljött a pillanat, amikor nem tudtam magam türtőztetni és majdnem a szart is kivertem abból a pöcs Mitchből, aki a legtöbbet szekálta. Azóta Mark lett a legjobb – egyben az egyetlen – barátom. Mostanra férfiasabb vonásai lettek: úgy néz ki, mint Barbie Kenje. Elhagyta az ódivatú, vastag keretes szemüveget, kontaktlencsére váltott, naponta jár futni, és hetente több napot tölt az edzőteremben. Akkoriban egy lányt sem mert megszólítani, viszont ez mostanra teljesen megváltozott. Előnyére válik szőkésbarna hajszíne, amire ráférne egy fazonigazítás.

– Beszéljünk inkább valami másról – sóhajtok, és az italomba feledkezem. Finoman megdörzsölöm lüktető halántékom. Ki kell üresednie az elmémnek, hogy ne akarjon megölni a saját testem. Ez nem migrén. Ez a fájdalom akkor támad rám, amikor gyorsan sok információ fut át az agyamon.

– Munkáról? – Megcsóválja a fejét, a haja a fülére hullik. – Az egész hetet végiggürizzük. Péntek este egy szórakozóhelyen nem a munkáról akarok beszélni. – A nyelvével benedvesíti a száját. – Látod ott azt a szőkét? – fejével a pult felé int.

– Bizonyára még a holdról is észrevennék abban a ruhában. Olyan, mintha valaki gumicukrot hányt volna.

– Látod – mutat rám –, erről beszéltem. Megkeseredtél, öregem.

– Sosem szerettem a színeket.

– De a nőket igen.

– A nőkkel nincs bajom, csupán válogatós lettem.

– Oké, te csak üldögélj itt tovább és keseregj az italod felett. Én megyek, és kiélvezem az életet addig, amíg lehet. Tudod – kacsint –, amíg feláll a farkam.

Egy bólintással elbocsátom, mert félő, hogy hozzávágnám a kristálypoharat. A végén még leperelné rólam a nadrágomat.

A gumicukor-lány kapva kap az alkalmon: úgy ugrik le a székről, mintha puskából lőnék ki.

Ken és Barbie egymásra találtak.

A poharat az asztalra csúsztatom és egy őrült gondolat úgy kavarog az elmémben, mint egy sötét örvény. A pillantásommal megkeresem a titokzatos barnát. Nehéz léptekkel indulok el felé, de mielőtt odaérnék, az utamat állja egy idióta, aki behatol a személyes terébe. Ökölbe szorul a törzsem mellett a kezem, de emlékeztetem magam arra, hogy nincs okom a féltékenységre. Ha a lány is akarja, szabad a pálya. Lassítok a lépteimen, de a tekintetemet nem szakítom el róluk.

A srác részeg és túl közel merészkedik hozzá, amitől a lány feszélyezve érzi magát.

– Szia, szépségem! Meghívhatlak egy italra?

– Szia. Köszönöm, de nem kérek semmit. – Megemeli a narancslevét. – Vezetek.

– Ha csak ezen múlik, alhatsz nálam.

A fiú közelebb nyomul, és megfogja a combját.

Faszfej!

Pillanatok alatt megváltozik a testtartásom. Mérhetetlen düh árad szét a testemben.

– … találj egy olyan lányt, aki lecsendesíti a benned tomboló vihart.

Néha úgy érzem, ezt a vihart senki sem tudja lecsendesíteni.

– Vedd le rólam a mocskos kezedet! – parancsolja a lány, de a srác nem veszi komolyan, és a tenyere feljebb kúszik a lábán.

A barna ezt nem nézi jó szemmel, ahogy én sem. Erőszakosan elüti a férfi karját, akit felbőszít a durva elutasítás. Elkapja a csuklóját.

Elbasztad, haver!

– Azt ajánlom, kurva gyorsan húzd vissza a kezed, kölyök!

Két lépéssel szüntetem meg a köztünk lévő távolságot, és a vállára teszem a kezem. Parancsoló, mély hangon szólítom fel:

– Leköteleznél, ha békén hagynád a barátnőmet!

A srác megfordul, és a csodálkozástól tátva marad a szája. Nem alacsony, de az én százkilencvenöt centimhez képest kertitörpe. A farka is akkora lehet, ha csak így tud egy nővel viselkedni. A lány kiszabadítja a csuklóját és megdörzsöli kivörösödött bőrét.

Mellé lépek és átkarolom a derekát, mélyen puha húsába mélyesztem az ujjaimat. A teste bársonyos tapintása arra ösztönöz, hogy még közelebb húzzam magamhoz. Egészen! Szorosan! Közel! Még a szellő sem tud beékelődni közénk. A tenyeremet dús kebléig csúsztatom, de nem érek hozzá. A korábban érzett vágy újra perzselni kezd. Elviselhetetlen vonzalom árad szét a testemben, mert a teste minden apró rezdülését érzem. A combját összeszorítja, a szíve dühösen tombol, a levegő a tüdejébe szorul.

Nem lélegzik!

Lehajolok és a fülébe suttogok, ajkam érzékeny bőréhez ér.

– Lélegezzen.

A vanília és jázmin sajátos kompozíciója kúszik az orromba. Az ő illata! Finom és selymes. Lehunyt szemmel mélyen belélegzem és hagyom, hogy az édes illat elcsábítson.

Nem látom az arcát, mert a haja eltakarja előlem, de hallom, hogy hatalmasat nyel, csodás keble egyre gyorsabban emelkedik és süllyed.

Törékeny alakja van, de az idomai elsőosztályúak. A melle hatalmas és kerek, a feneke sem nem nagy, sem nem kicsi, tökéletesen gömbölyű.

A pöcs megadóan felemeli mindkét kezét.

Már el is felejtettem, hogy ő is itt van…

Csak a mellettem álló nőre vagyok kíváncsi, de ő rám sem néz. Nem akar állást foglalni abban a hazugságban, amit a védelme miatt kreáltam, de nem is tiltakozik ellene.

Mivel nem szeretném, hogy engem is ragadozónak lásson, enyhítek a fogásomon.

– Bocs, öreg, de úgy ült itt, mint aki egy jó dugásra vár.

Az agyamat elönti a vér, a dühtől megfeszül az állkapcsom és azt érzem, hogy rögvest felrobbanok az ereimet perzselő haragtól. A vihar minden egyes pillanatban bennem tombol, de ritkán engedem szabadjára a pusztító villámokat. Azonban ez a fiú megérdemelné, hogy beverjem azt a ragyás képét. A kezem ökölbe szorul, a testem megfeszül és a karom mozgásba lendül, de a lány lágy, bársonyos hangja megállít.

– Nem éri meg – súgja a fülembe.

– Nem vagyok a haverod, hogy tegezz! – Ellentmondást nem tűrő hangon szólok hozzá. – Most azonnal kérj bocsánatot a hölgytől, utána pedig takarodj a szemem elől, ha jót akarsz magadnak!

A srác fülét-farkát behúzva engedelmeskedik és eltűnik.

– Köszönöm, de most már elengedhet.

Annyira dúl bennem az adrenalin, hogy majdnem elfelejtettem, hogy még mindig magam mellett tartom.

Lenézek rá, és abban a pillanatban megszűnik a kapcsolat a külvilággal. A torkom fájdalmasan összeszorul az igéző smaragdzöld szempártól. Dús, hosszú szempillák, tökéletes, rózsaszín ajkak, pisze orr.

Amikor összekapcsolódik a tekintetünk, megmagyarázhatatlan melegség járja át a mellkasomat, aminek köze sincs az elfogyasztott italokhoz. A bennem keringő émelyítő haragot egy pillanat alatt hatástalanítja.

– Megérte volna.

Leeresztem a karom, és teszek hátrafelé egy diszkrét lépést.

– Indulni készültem. – Idegesen a füle mögé tereli a haját.

– Kikísérem – mutatok az ajtó felé.

A parkolóba sétálunk, ahol megáll egy öreg Bronco mellett. Nem hazudott, tényleg vezetni fog.

– Köszönöm, hogy segített, de megoldottam volna egyedül is.

– Ebben egy percig sem kételkedtem, de felbosszantott az elutasítására adott reakciója.

– Nos… magának meg szerencséje volt. A srác nagyon gyorsan elhitte a hazugságát – jelenti ki.

– Graham Grant. – Felé nyújtom a kezem.

– Lexie King.

Ahogy selymes bőre a bőrömhöz ér, bizsergés árad szét a testemben és egy igencsak érzékeny testrészembe pumpálja a véremet. Ne tedd ezt velem!

– Ismerős a neve. Találkozhattunk már valahol? – kérdi a gondolataiba merülve.

– Emlékeznék önre – mondom egy arrogáns mosoly kíséretében. – Én lennék a Grant Global Finance vezérigazgatója. Személyesen.

Amint elhagyják a számat a szavak, ideges lesz és kirántja a kezét az enyémből.

– A harmincegy éves, milliárdos Graham Grant, a Grant Global Finance vezérigazgatója, aki olyan sikernek örvendhet, amiről sokan csak álmodozni mernek?

Meglepetten felhúzom a szemöldökömet, féloldalas mosolyra rándul az ajkam.

– A New York Timesban olvastam – dadogja, a szavai úgy folynak össze, mint a forró láva.

– Jól érzi magát? – Megérintem a karját.

– Igen. Csak… kissé melegem van és mennem kell! Viszlát!

Tesz hátrafelé egy ügyetlen lépést.

Szívesen mondanám azt, hogy Viszlát, Miss King, mert gyönyörű a neve, de úgy érzem, a búcsúnak még nem jött el az ideje.

Harmadik fejezet

Lexie

Finom kávéillat száll felém a levegőben. Mélyen magamba szívom a kellemes aromát.

Kávé?

Az agyam mozgásba lendül, ahogy a tudatomba kúszik a tény: egyedül élek és modern kávéfőzőm sincs, ami időzítőre kapcsolna be reggel.

A napfény, ami átszűrődik az ablakon, az egész testemet melengeti. A szobám ablaka csekély fényt enged be, ezért még nappal is villanyt kell kapcsolnom mellette.

Nyújtózkodom egyet, de hamar visszarántom magam magzatpózba, amikor érzékelem, hogy nincs rajtam ruha.

Úristen, mi a fene történhetett velem tegnap este, és kinek az ágyában fekszem?

Balra fordulok, majd tapogatni kezdek, de az ujjaim nem érintik meg a falat, csak a levegőben matatnak. Az ágy, amiben fekszem hatalmas, és biztosra veszem, hogy nem az enyém.

A mozgás következtében az egész testem zsibogni kezd, a fejemben lévő lüktetés elviselhetetlen. Az ajkam kicserepesedett és összeragadt.

Hunyorogva tekintek körbe a hatalmas, steril szobában, ami olyan méregdrága elektronikai cikkekkel és modern, sötét bútorokkal van felszerelve, amelyek erőt és hatalmat sugároznak. A szemem lassan szokik hozzá az erős fényhez. A napsugarak lágyságot csempésznek a komor és szomorú helyiségbe. A torkom fájdalmasan összeszorul és bosszúság árasztja el a testemet, mert nem emlékszem, hogyan kerültem ide. Az emlékeimben nincs semmi kézzelfogható magyarázat erre a dühítő helyzetre. Meztelenül fekszem egy idegen ágyban egy gazdag környezetben. Óvatosan felülök és a tekintetemmel fogságban tartom a robusztus ablakot, ami a New York-i hideg és visszataszító, égig érő felhőkarcolók látképét vetíti elém. Finoman megdörzsölöm a tarkómat, a paplant szorosan összefogom a mellem előtt és lecsúszom az ágyról. Az első lépéseket ügyetlenül teszem meg. A gyomrom émelyeg, a szívem szaporán ver. Égető forróság önti el a testemet. Az éjjeliszekrényhez sietek és felemelem a kagylót. A rendőrséget akarom tárcsázni, de ez egy őrült ötlet, mert azt sem tudom, hol vagyok.