A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maurice Leblanc: Les Dents Du Tigre

Fordította: Till Katalin

Hungarian translation © Till Katalin, 2025

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Drabon Zoltánné

ISBN 978-963-566-677-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

DON LUIS PERENNA

D’Artagnan, Porthos és Monte-Cristo

A férfi, akinek meg kell halnia

A halott türkiz

A vasfüggöny

L’homme à la canne d’ébène

Shakespeare, nyolcadik kötet

Akasztottak pajtája

Lupin haragja

Sauverand mindent megmagyaráz

Az összeomlás

MÁSODIK RÉSZ

FLORENCE TITKA

Segítség!

A Suchet körúti robbantás

Gyűlölet

A kétszázmillió frank örököse

Weber bosszút áll

Szézám, tárulj!

Arsène császár

„A csapda készen áll, vigyázz, Lupin!”

Florence titka

Lupin kertje

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELSŐ RÉSZ

DON LUIS PERENNA

1. fejezet

D’Artagnan, Porthos és Monte-Cristo

Mivel Desmalions úr, a rendőrfőnök még délután fél ötkor sem tért vissza, személyi titkára egy köteg levelet és általa aláírt jelentést tett az íróasztalra, majd csöngetett a törvényszolgának, aki megjelent a bejárati ajtóban.

– A prefektus úr öt órára több személyt is berendelt, itt vannak a nevek – mondta a titkár. – Külön-külön várakozzanak, hogy ne tudjanak beszélni egymással, a névjegyüket pedig adja le nekem.

A törvényszolga távozott. A titkár épp elindult az irodájába nyíló kis ajtó felé, amikor ismét kinyílt a főbejárat, és egy férfi támolygott be, majd kapaszkodott meg egy karosszék támlájában.

– Nocsak, maga az, Vérot? – kérdezte a titkár. – De hát mi történt? Mi baja?

Vérot nyomozó erős testalkatú, széles vállú, pirospozsgás arcú férfi volt. Nagy érzelmi sokk érhette, mert vérerektől tarkított, általában vörös arcbőre most szinte sápadt volt.

– Semmi, titkár úr.

– Dehogynem, hisz látszik, hogy valami nem stimmel… holtsápadt… és azok az izzadságcseppek…

Vérot nyomozó megtörölte a homlokát:

– Csak egy ki fáradtság… Túlterheltem magam az elmúlt napokban… Mindenáron meg akartam oldani egy ügyet, amellyel a prefektus úr megbízott. Mindenesetre valóban furcsán érzem magam.

– Kér egy kis szíverősítőt?

– Nem, nem, inkább szomjas vagyok.

– Egy pohár vizet?

– Nem… nem…

– Akkor mit?

– Szeretnék… szeretnék…

Elcsuklott a hangja. Tekintete szorongást tükrözött, mintha hirtelen egy szót sem tudna kiejteni. Majd újra összeszedte magát:

– A prefektus úr nincs itt?

– Nincs, öt órára jön egy fontos találkozóra.

– Igen, tudom… nagyon fontos. Ezért rendelt be engem is. De szerettem volna még előtte beszélni vele. Annyira szerettem volna!

A titkár szemügyre vette Vérot-t, majd így szólt:

– Nagyon izgatott! Olyan jelentős dologról van szó?

– Igen. Egy pontosan egy hónappal ezelőtt elkövetett bűntényről van szó… És leginkább arról, hogy megakadályozzunk két gyilkosságot, amelyek abból a bűntényből következnek, és ma éjjel fognak megtörténni… bizony, ma éjjel, ha nem tesszük meg a szükséges lépéseket.

– Üljön már le, Vérot!

– Ó, és mindez olyan ördögi módon van kitalálva! El sem tudja képzelni…

– De ha tud róla, Vérot… a prefektus úr nyilván szabad kezet ad önnek.

– Igen, persze, persze… De borzasztó arra gondolni, hogy esetleg nem tudok találkozni vele. Ezért írtam meg ezt a levelet, amelyben mindenről beszámolok, amit az ügyről tudok. A biztonság kedvéért.

Egy nagy, sárga borítékot adott át a titkárnak, majd hozzátette:

– Tessék, itt van ez a kis doboz is, amit az asztalra teszek. Van benne valami, ami adalék és magyarázat is a levelem tartalmához.

– De miért nem adja át neki személyesen?

– Félek… figyelnek… meg akarnak szabadulni tőlem. Csak akkor leszek nyugodt, ha nem csak én ismerem a titkot.

– Ne féljen semmitől, Vérot. A prefektus úr hamarosan megérkezik. Addig is azt tanácsolom, menjen a betegszobába, és kérjen egy szíverősítőt.

A nyomozó habozni látszott. Megint megtörölte izzadságtól fénylő homlokát. Majd elhatározta magát, és távozott.

Amint a titkár egyedül maradt, a levelet a prefektus asztalán heverő nagy dossziéba tette, és kiment az oldalajtón az irodájába, ám néhány pillanattal ezután ismét kinyílt a főbejárat, és a nyomozó szólt be elhaló hangon:

– Titkár úr… inkább megmutatnám…

Viaszsápadt volt az arca, vacogtak a fogai. Amikor látta, hogy a helyiség üres, elindult a titkár irodája felé. Ám hirtelen gyengeség fogta el, lerogyott egy székre, és néhány percig ott időzött.

– Mi van velem? – nyögte. – Engem is megmérgeztek? Ó, félek… nagyon félek…

A kezével el tudta érni az íróasztalt. Megfogott egy ceruzát, és firkálni kezdett az egyik jegyzettömbre.

– Nem, még sincs értelme… – dadogta. – A prefektus el fogja olvasni a levelemet… De hát mi van velem? Jaj, félek…

Egyszer csak felállt, és kijelentette:

– Titkár úr, muszáj… ma éjjel… senki a világon nem akadályozhatja meg…

Minden erejét összeszedve apró léptekkel, gépiesen elindult a titkár irodája felé. De útközben megingott, és ismét le kellett ülnie.

Őrjítő rettegés tört rá, és kiáltozni kezdett, de olyan halkan, hogy a titkár nem hallhatta. Erre ő maga is rájött, és körülnézett, hátha talál valami csengőt, de már a látása is elhomályosult.

Ekkor térdre ereszkedett, és négykézláb araszolt előre, kezével a levegőben tapogatódzva, míg el nem érte a falikárpitot, és annak mentén haladt tovább. Sajnos azonban, mivel fátyolos szeme csalóka képet nyújtott a helyiségről, nem balra fordult, amerre kellett volna, hanem jobbra, míg végül egy paraván mögött meghúzódó kis ajtóig jutott.

Kezével kitapogatva a kilincset, sikerült lenyomnia, és az ajtó kinyílt.

– Segítség… segítség… – lehelte, majd leroskadt a rendőrfőnöki mosdó padlójára.

– Ma éjjel – suttogta, azt hívén, hogy a titkár irodájában van –, ma éjjel! A támadásra ma éjjel kerül sor… majd meglátják… a fogak nyomai! Szörnyűség! Nagyon szenvedek… segítség! Megmérgeztek… segítsenek rajtam!

A hangja fokozatosan elhalkult. Még megismételte néhányszor, mintha rémálmot látna:

– A fogak… a fehér fogak… a harapás!

Beszéde tovább halkult, sápadt ajkai közül felismerhetetlen hangok törtek elő. A szája úgy mozgott, mint egy vénemberé, aki a semmit majszolja vég nélkül. Feje lassanként a mellkasára csuklott. Két-három sóhajtás hagyta el az ajkát, majd összerázkódott, és nem mozdult többé.

Nagyon halkan, ritmikus tempóban hörögni kezdett, időnként szüneteket tartva, amikor mintha ösztöneinek utolsó erőfeszítésével megpróbálná életre kelteni elméjének kihunyó lángját és az öntudat világosságát üveges szemében.

A rendőrfőnök tíz perccel öt előtt lépett be az irodájába.

Desmalions úr, aki immár évek óta töltötte be posztját mindenki megelégedésére, ötvenéves, erős testalkatú, intelligens arcú férfi volt. Öltözéke – szürke öltöny, fehér lábszárvédő, lazán megkötött nyakkendő – nem utalt magas tisztségére. Modora oldott volt, és egyszerű, barátságos és kiegyensúlyozott.

Miután csöngetett, titkára azonnal ott termett.

– Itt vannak azok, akiket behívtam? – kérdezte.

– Igen, prefektus úr, intézkedtem, hogy külön-külön várakozzanak.

– Ó, értem. Valójában akár beszélhettek is volna egymással. De azért jobb a biztonság. Remélem, hogy az Egyesült Államok nagykövete nem fáradt ide személyesen.

– Nem, prefektus úr.

– Megvannak a névjegykártyák?

– Tessék.

A prefektus átvette az öt névjegykártyát, és hangosan felolvasta őket:

ARCHIBALD BRIGHT

az Egyesült Államok nagykövetségének főtitkára

LEPERTUIS ÚR

közjegyző

JUAN CACÉRÈS

a perui követség attaséja

D’ASTRIGNAC GRÓF

nyugalmazott ezredes

Az utolsó kártya csak egy nevet tartalmazott, cím és rang nélkül:

DON LUIS PERENNA

– Nagy kedvem van ezzel az úrral találkozni – mondta Desmalions. – Pokolian kíváncsi vagyok rá. Olvasta az Idegenlégió jelentését?

– Igen, prefektus úr, és bevallom, engem is nyugtalanít az illető…

– Ugye? Micsoda hősies bolond, valóban fantasztikus ember. Nem is beszélve az Arsène Lupin becenévről, amellyel a társai ruházták fel, mivel annyira elképesztette és csodálatra késztette őket! Hány éve is annak, hogy Arsène Lupin meghalt?

– Két évvel a háború előtt történt, prefektus úr. Az ő és Kesselbach asszony holttestét egy leégett kunyhó maradványai között találták meg, nem messze a luxemburgi határtól. A nyomozás kiderítette, hogy Lupin megfojtotta a borzalmas nőszemélyt, akinek a bűnei később napvilágra kerültek, majd miután felgyújtotta a kunyhót, felakasztotta magát.

– Pontosan ilyen véget érdemelt az az átkozott alak – mondta Desmalions. – Bevallom, nagyon örülök, hogy nem kell többé megküzdenem vele… Nos, hol is tartottunk? Elkészült a Mornington-örökség aktája?

– Az asztalán van, prefektus úr.

– Rendben. Jaj, majd elfelejtettem… Vérot nyomozó megérkezett?

– Igen, prefektus úr, azt hiszem, a betegszobába ment, hogy összeszedje magát.

– Mi baja?

– Úgy tűnt, nagyon rossz bőrben van.

– Hogyhogy? Fejtse ki bővebben.

A titkár beszámolt a nyomozóval folytatott beszélgetéséről.

– Ezek szerint hagyott nekem egy levelet? – kérdezte Desmalion gondterhelten. – Hol van?

– A dossziéban, prefektus úr.

– Különös… igencsak különös. Vérot kiváló nyomozó, megfontolt elme, ha ő nyugtalan, annak jó oka van. Kérem, vezesse be hozzám. Addig megtekintem a levelet.

A titkár gyorsan távozott. Amikor öt perccel később visszatért, meglepett arccal jelentette be, hogy sehol sem találta Vérot nyomozót.

– És ami még különösebb, prefektus úr, hogy a teremszolga látta kijönni innen, majd szinte azonnal újra bejönni. És azóta nem is távozott.

– Talán csak áthaladt a helyiségen az ön irodájába.

– Hozzám, prefektus úr? Én végig odabent voltam.

– Akkor nem értem…

– Én sem… hacsak a teremszolga mégsem figyelt olyan kitartóan, mivel Vérot nincs sem itt, sem az én szobámban.

– Nyilván. Talán kiment levegőzni, és bármelyik percben visszatérhet. Amúgy sincs rá szükségem egyelőre.

A prefektus ránézett az órájára.

– Öt óra tíz. Kérem, mondja meg a teremszolgának, hogy vezesse be az urakat… illetve…

Desmalions habozott. A papírok között megtalálta Vérot levelét. Nagy, sárga borítékban volt, amelynek sarkában a Café du Pont-Neuf felirat díszelgett.

A titkár bátorkodott megjegyezni:

– Mivel Vérot nincs itt, és tekintettel arra, amit nekem mondott, szerintem sürgős lenne, hogy prefektus úr megismerje a levél tartalmát.

Desmalions elgondolkodott.

– Igen, azt hiszem, igaza van.

Elővette a papírvágó kést, és felhasította a borítékot. Aztán felkiáltott:

– Nahát!

– Mi történt, prefektus úr?

– Hogy mi történt? Nézze… egy üres papír. Mindössze ez van a borítékban.

– Lehetetlen!

– Tessék… egy négybe hajtogatott papír. Egyetlen szó sincs rajta.

– Pedig Vérot azt mondta nekem, hogy leírt mindent, amit az ügyről tud.

– Lehet, hogy ezt mondta, de látja maga is… Ha nem ismerném jól Vérot nyomozót, azt hinném, valami tréfa.

– Vagy legalábbis egy kis figyelmetlenség.

– Ez igencsak meglepne. Nem lehet figyelmetlenség, ha két ember életéről van szó. Hiszen pontosan erről beszélt, nem? Hogy ma éjjel kettős gyilkosság történik?

– Igen, prefektus úr, ma éjjel, méghozzá különösen rémisztő körülmények között. Ő ördöginek nevezte.

Desmalions háta mögött összekulcsolt kézzel sétált fel s alá. Majd megállt egy kis asztal mellett.

– Mi ez a kis csomag nekem címezve? „Prefektus úrnak. Baleset esetén felbontandó.”

– Tényleg – mondta a titkár –, nem jutott eszembe… Ezt is Vérot nyomozó hozta, azt mondta, fontos kiegészítés és magyarázat a levélhez.

Desmalions önkéntelenül elmosolyodott:

– Hát bizony, kell is magyarázat a levélhez, és bár nem történt baleset, azért kinyitom.

Beszéd közben elvágta a zsinórt, és a csomagolópapírból egy kicsi, viharvert és piszkos kartondobozt húzott elő.

Fölemelte a fedelét.

Szintén kétes tisztaságú vattadarabok voltak benne, és köztük egy fél tábla csokoládé.

– Mi az ördög akar ez lenni? – morogta a prefektus döbbenten.

Miután kézbe vette és megszemlélte a félig már megolvadt csokoládét, már értette, mi a különös benne, és annak az okát is, hogy Vérot miért őrizte meg. Lent és fent világosan kivehető fognyomok voltak rajta, elkülönülve egymástól, nagyjából két-három milliméter mélyre nyomódva a masszában; mindegyiknek különleges volt a formája és nagysága, és a köztük lévő távolság is különbözött. Az állkapocs, amely beleharapott a csokoládéba, fent négy, alul pedig öt fognyomot hagyott.

Desmalions néhány percig ismét fel s alá sétált lehajtott fejjel, töprengésbe merülve.

– Különös… – mormolta. – Ezt a rejtélyt igencsak szeretném megfejteni… a papírlap, a fogak nyomai… Mit jelent mindez?

De mivel nem az a fajta ember volt, aki sokat időzik egy olyan kérdésnél, amelyre bármelyik percben választ kaphat, mivel Vérot a közelben tartózkodik, így szólt titkárához:

– Nem várakoztathatom tovább az urakat. Kérem, szóljon, hogy küldjék be őket. Ha Vérot nyomozó a találkozó közben megérkezik, azonnal értesítsen. Mindenképp beszélnem kell vele. Ezt leszámítva senki, semmilyen ürüggyel ne zavarjon.

Két perccel később a teremszolga bevezette a kövér, pirospozsgás, szemüveges és pofaszakállas Lepertuis urat, azután pedig a követségi főtitkárt, Archibald Brightot, valamint Cacérèst, a perui attasét. Desmalions, aki jól ismerte őket, azonnal tárgyalni kezdett velük, majd üdvözölte d’Astrignac grófot, a Chouia hősét, akit a dicső harcban szerzett sebesülései idő előtti nyugdíjba vonulásra kényszerítettek, és akinek a prefektus szívből gratulált marokkói hőstetteihez.

Az ajtó ismét kinyílt.

– Don Luis Perenna, nemde? – nyújtotta kezét a prefektus egy középmagas, vékony testalkatú férfi felé, aki a Becsületrend medálját viselte mellkasán, és aki fiatalos tekintete, testtartása és mozgása alapján negyvenévesnek tűnt, bár a ráncok a szeme körül és a homlokán arra utaltak, hogy néhány évvel idősebb.

– Igen, prefektus úr – hajolt meg a férfi.

D’Astrignac gróf felkiáltott:

– Hát maga az, Perenna? Még életben van?

– Ezredes úr! De örülök, hogy látom!

– Perenna él! Amikor távoztam Marokkóból, semmi hírünk nem volt önről. Halottnak hittük.

– Csak fogoly voltam.

– Ha valaki az őslakosok foglya, az egyenlő a halállal.

– Nem feltétlenül, parancsnok úr, bárhonnan meg lehet szökni… Íme a bizonyíték…

A rendőrfőnök néhány pillanatig önkéntelen rokonszenvvel vette szemügyre az energikus, mosolygós arcot, az egyenes és határozott tekintetet, a napbarnított bőrt.

Majd intett a résztvevőknek, hogy foglaljanak helyet, ő maga is leült, és lassan, tagoltan előadta mondandóját:

– Kedves uraim, az idézés, amelyet küldtem önöknek, talán titokzatosnak és szűkszavúnak tűnt, és az, ahogy belekezdek beszélgetésünk témájába, nem lesz kevésbé meglepő. De ha szíveskednek megtisztelni a bizalmukkal, hamarosan megállapíthatják, hogy valójában egyszerű és természetes dologról van szó. Mellesleg igyekszem rövid lenni, amennyire csak lehetséges.

Kinyitotta a titkára által odakészített dossziét, és belenézve a jegyzeteibe, folytatta:

– Néhány évvel az 1870-es háború előtt három árván maradt nővér, a huszonkét, húsz- és tizennyolc éves Ermeline, Élisabeth és Armande Roussel Saint-Étienne városában éltek Victor nevű unokatestvérükkel, aki néhány évvel volt fiatalabb náluk.

Ermeline, a legidősebb hagyta el először a várost, mert férjhez ment egy Londonban élő, Mornington nevű angolhoz, akitől egy fia született, név szerint Cosmo. Szegények voltak, nagy megpróbáltatásokon mentek keresztül. Ermeline többször is írt a húgainak, hogy segítséget kérjen tőlük. Mivel választ nem kapott, végül felhagyott a levelezéssel. 1875-ben a házaspár Amerikába költözött, ahol öt év alatt meggazdagodtak. Mornington 1883-ban elhunyt, de a felesége folytatta a rá hagyott vagyon kezelését, és mivel zseniális érzéke volt az üzlethez és a spekulációhoz, az összeg megsokszorozódott. Amikor 1905-ben elhunyt, négyszázmillió dollár értékű vagyont hagyott a fiára.

Ez a szám igencsak megdöbbentette a jelenlévőket. A prefektus, aki észrevette, hogy Perenna és az ezredes egymásra néz, feltette a kérdést:

– Önök ismerték Cosmo Morningtont, ugye?

– Igen, prefektus úr – felelte d’Astrignac gróf. – Ő is Marokkóban tartózkodott, amikor Perenna meg én ott harcoltunk.

– Igen – folytatta Desmalions –, Cosmo Mornington utazgatni kezdett. Úgy tudom, orvos volt, és ha alkalom adódott, nagy szakértelemmel gyakorolta hivatását, természetesen ingyen. Élt Egyiptomban, Algériában és Marokkóban is, majd 1914 végén hazatért Amerikába, hogy támogassa a Szövetségeseket. Tavaly, a fegyverszünet megkötése után Párizsban telepedett le. Itt hunyt el négy héttel ezelőtt egy ostoba balesetben.

– Egy rosszul beadott injekció következtében, ugye, prefektus úr? – szólalt meg az Egyesült Államok követségi titkára. – Az újságok megírták, de minket is értesítettek a követségen.

– Igen – felelte Desmalions. – Mornington, akit egész télen ágyhoz kötött az influenza, az orvosa tanácsára nátrium-glicerin-foszfát-injekciókat adott be magának. Az egyik fecskendő nem volt teljesen steril, így a szúrás helye elképesztő sebességgel elfertőződött. Mornington néhány órán belül meghalt.

A rendőrfőnök a közjegyzőhöz fordult.

– Megfelel az összefoglalóm a valóságnak, Lepertuis úr?

– Teljesen, prefektus úr.

Desmalions folytatta:

– Másnap reggel Lepertuis közjegyző úr megjelent nálam, és azokból az okokból kifolyólag, amelyeknek magyarázatát megtalálják a dokumentumban, megmutatta nekem Cosmo Mornington végrendeletét, amelyet a férfi korábban átadott neki.

Miközben a prefektus átfutotta az iratokat, Lepertuis hozzátette:

– Prefektus úr, engedje meg, hogy megjegyezzem: mielőtt ügyfelem a halálos ágyához hívott volna, csak egyetlenegyszer találkoztam vele: a hotelszobájában, ahol átadta a végrendeletét. Ekkor kezdődött az influenzája. Beszélgetésünk során elmondta, hogy már végzett kutatásokat édesanyja családjának megtalálása céljából, és gyógyulása után még komolyabban kívánja folytatni azokat. Ám a körülmények megakadályozták ebben.

Mindeközben a prefektus kivett a dossziéból egy nyitott borítékot, amely két papírlapot tartalmazott. Kihajtogatta a nagyobbat.

– Itt van a végrendelet – mondta. – Kérem, fokozott figyelemmel hallgassák végig, valamint a hozzá tartozó záradékot is.

Alulírott, Cosmo Mornington, Hubert Mornington és Ermeline Roussel egyetlen fia, amerikai állampolgár, választott hazámra hagyom a vagyonom felét jótékony célokra, amelyeket saját kezűleg részletezek, az iratot pedig Lepertuis úrra bízom, hogy adja át az Egyesült Államok Nagykövetségének.

Ami pedig a további, nagyjából kétszázmilliót illeti, ami különböző párizsi és londoni bankokban van letétbe helyezve, amelyek listája Lepertuis úr irodájában található, ezt az összeget szeretett édesanyám emléke előtt tisztelegve kedvenc húgára, Élisabeth Rousselre, illetve az ő egyenes leszármazottaira hagyom. Ha ez nem lehetséges, akkor másik húgára, Armande Rousselre vagy az ő egyenes leszármazottaira, ha pedig ez sem, akkor unokatestvérükre, Victorra vagy az ő egyenes leszármazottaira.

Abban az esetben, hogyha úgy halok meg, hogy nem sikerült rábukkannom a Roussel család élő tagjaira vagy a három nővér unokatestvérére, arra kérem barátomat, don Luis Perennát, hogy tegyen meg mindent a felkutatásuk érdekében. Ezúttal kinevezem őt végrendeletem végrehajtójának a vagyonom európai részét illetően, és arra kérem, vegye kézbe a halálom után bekövetkező események irányítását, valamint tekintse magát a képviselőmnek, és cselekedjen úgy, ahogy az emlékem és utolsó kívánságaim megkívánják. Hálából szolgálataiért, és mert két alkalommal is megmentette az életemet, kérem, fogadjon el egymillió dollárt.

A prefektus itt rövid szünetet tartott.

– Szegény Cosmo… enélkül is teljesítettem volna az akaratát – mormolta Don Luis.

Ha pedig – folytatta az olvasást Desmalions – a Luis Perenna és dr. Lepertuis által végzett kutatások halálom után három hónappal sem járnak eredménnyel, ha és amennyiben egyetlen élő örökös sem jelentkezik a Roussel családból, abban az esetben a teljes összeg, vagyis a kétszázmillió dollár véglegesen és minden későbbi reklamáció ellenére barátomra, Luis Perennára száll. Elég jól ismerem őt ahhoz, hogy tudjam, méltó módon fogja felhasználni nemes céljaihoz és nagyszabású terveihez, amelyeket oly lelkesen taglalt nekem a marokkói sátorban.

Desmalions abbahagyta az olvasást, és don Luisra nézett, akinek arca nyugodt maradt, és nem szólt egy szót sem. Ám szempillája végén egy könnycsepp jelent meg.

– Gratulálok, Perenna – mondta d’Astrignac.

– Ön is tudja, ezredes úr, hogy ez az örökség csak feltételes. Márpedig én esküszöm, hogy ha rajtam múlik, elő fognak kerülni a Roussel család örökösei.

– Ebben biztos vagyok, hiszen ismerem önt – felelte az ezredes.

– Egyszóval – fordult a prefektus don Luishoz –, ezt a feltételes örökséget elfogadja?

– Hát persze – nevetett fel Perenna. – Vannak dolgok, amiket nem utasít vissza az ember.

– A kérdésemet a végrendelet utolsó bekezdése indokolja:

Ha Perenna barátom bármely okból nem fogadná el az örökséget, vagy ha az összeg átvétele előtt elhalálozna, arra kérem az Egyesült Államok nagykövetét és a prefektus urat, hogy közös erővel hozzanak létre Párizsban egy egyetemet amerikai állampolgárságú diákok és művészek számára. A prefektus úr háromszázezer frankot mindenképp különítsen el, és használja fel a kollégái javadalmazására.

Desmalions összehajtotta a papírt, és fölvett egy másikat.

– A végrendelet tartalmaz egy függeléket is, amelyet Mornington úr egy későbbi időpontban bocsátott Lepertuis úr rendelkezésére, és amelyben további részletekkel egészíti ki a korábbiakat.

Arra kérem Lepertuis urat, hogy végrendeletemet a halálom utáni napon nyissa ki, mégpedig a rendőrfőnök úr jelenlétében, aki egy hónapon át titokban tartja annak tartalmát. Pontosan egy hónap elteltével kéresse be irodájába az Egyesült Államok nagykövetségének egy fontos képviselőjét, valamint Lepertuis és Don Luis Perenna urakat. A végakaratom felolvasása után egy egymillió frankról szóló csekk kerüljön átadásra don Luis Perenna barátom és örökösöm részére, iratainak megvizsgálása és személyének azonosítása után. Ez utóbbiak végrehajtásához – ami a személy azonosítását illeti – felkérem a sajnálatosan idő előtt nyugdíjba kényszerülő gróf d’Astrignac ezredest, aki Marokkóban a felettese volt; az iratok ellenőrzése céljából pedig szükség lesz a perui konzulátus egyik képviselőjére, mivel don Luis Perenna, bár megőrizte spanyol állampolgárságát, Peruban született.

Mindezek mellett azt kívánom, hogy a Roussel-örökösök csak két nappal ezután ismerjék meg a végrendeletemet, mégpedig Lepertuis közjegyző úr irodájában.

Végül pedig – és ez az utolsó része végakaratomnak a vagyonom átruházását és annak módját illetően – a prefektus úr kéresse be irodájába a fent felsorolt személyeket az általa meghatározott időpontban az első összejöveteltől számított hatvanadik és kilencvenedik nap között. Ekkor és csakis ekkor kerüljön kijelölésre a végleges, jog szerinti örökös, és senki nem lehet az, aki nincs jelen ezen az összejövetelen. Amennyiben tehát, ahogy korábban is hangsúlyoztam, sem a Roussel család, sem Victor unokatestvér képviseletében nem jelenik meg senki az örökségért, don Luis Perenna lesz egyszer s mindenkorra az örökösöm.

– Ez tehát Cosmo Mornington végakarata – fejezte be a prefektus –, és ez az oka az önök jelenlétének, uraim. Mindjárt megérkezik egy hatodik személy, az én munkatársam, akit megbíztam, hogy végezzen kutatásokat a Roussel családot illetően, és beszámol önöknek az eddigi eredményekről. Jelenleg tehát úgy kell eljárnunk, ahogy az elhunyt rendelkezett. Az iratok, amelyeket Don Luis Perenna úr két héttel ezelőtt átadott nekem, és amelyeket jómagam vizsgáltam meg, teljesen rendben vannak. Ami a származást illeti, megkértem a perui miniszter urat, hogy járjon utána a lehető legpontosabb információknak.

– Prefektus úr – szólalt meg a perui attasé, Cacérès –, a miniszter úr rám bízta ezt a feladatot, amelyet könnyű volt végrehajtani. Don Luis Perenna ősi spanyol családból származik, amely harminc évvel ezelőtt vándorolt be országunkba, miközben megtartotta európai földjeit és ingatlanjait. A néhai don Luis, akivel Amerikában találkoztam, nagy lelkesedéssel mesélt nekem egyetlen fiáról. A mi követségünk értesítette öt évvel ezelőtt a fiút édesapja haláláról. Íme a Marokkóba küldött levél másolata.

– És íme maga a levél, amelyet don Luis Perenna adott át nekünk. Ezredes úr, most önhöz fordulok: felismeri Perenna légióst, aki az ön parancsnoksága alatt harcolt?

– Felismerem – mondta d’Astrignac gróf.

– Minden kétséget kizáróan?

– Minden kétséget és habozást kizáróan.

A prefektus fölnevetett, és így folytatta:

– Fölismeri Perenna légióst, akit bajtársai, hőstetteire való tekintettel, feltétlen csodálatuk jeléül Arsène Lupinnek hívtak?

– Igen, prefektus úr – felelte a parancsnok –, akit bajtársai Arsène Lupinnek, de a felettesei egyszerűen csak „a hős”-nek neveztek. Mondogattuk róla, hogy bátor, mint d’Artagnan, erős, mint Porthos…

– És titokzatos, mint Monte-Cristo – fejezte be nevetve a prefektus. – Mindez megtalálható abban a jelentésben, amelyet az Idegenlégió 4-es számú ezredétől kaptam, és amelyet nem olvasok fel teljes egészében, de megtudtam belőle, hogy Perennát mindössze két év alatt katonai érdeméremmel, majd Becsületrenddel tüntették ki kivételes szolgálatai okán, valamint hét alkalommal olvasták fel a nevét a napiparancsban. Megemlítem még…

– Könyörgöm, prefektus úr – tiltakozott don Luis –, ezek banális dolgok, nem látom értelmét…

– Nagyon is van értelme – erősködött Desmalions. – Ezek az urak nemcsak egy végrendelet megismerése céljából vannak itt, hanem azért is, hogy jóváhagyják azt a pontját, amelyet haladéktalanul végre kell hajtani: az egymilliós örökség átutalását. Szükséges tehát, hogy az urak felvilágosítást kapjanak az örökség haszonélvezőjéről. Tehát folytatom…

– Ebben az esetben, ha megengedi, prefektus úr… – Perenna felállt, és az ajtó felé indult.

– Megfordulni! Állj! – parancsolt rá d’Astrignac viccelődő hangon.

Odament don Luishoz, és visszakísérte a helyére.

– Kérem, prefektus úr, bocsásson meg egykori harcostársamnak, akinek szerénységét valóban próbára tenné hőstetteinek a jelenlétében történő felolvasása. A jelentés itt van, bárki elolvashatja. De a magam részéről, anélkül, hogy ismerném a tartalmát, csak egyetérteni tudok a benne foglalt dicshimnuszokkal, ugyanis mozgalmas katonai pályafutásom során soha nem találkoztam Perenna légióshoz hasonlítható katonával. Márpedig én aztán ismertem vakmerő fickókat, olyanfajta „ördögöket”, amilyeneket csak a Légióban találni, akik tréfából vagy szórakozásképpen kilyuggattatják a bőrüket, csak hogy elkápráztassák a többieket. De egyikük sem ért fel Perennához. Ő, akit d’Artagnannak, Porthosnak, de Bussynek{1} neveztünk, megérdemli, hogy a legendák és a valóság legdöbbenetesebb hőseihez hasonlítsuk. Olyan tetteket hajtott végre a jelenlétemben, amelyeket ha elmesélnék, hazudozónak neveznének, annyira valószínűtlen dolgokat, hogy ma már józan ésszel fölteszem magamnak a kérdést, hogy valóban láttam-e őket. Egyszer például Settában, amikor üldözőbe vettek minket…

– Még egy szó, parancsnok úr, és isten bizony végleg elhagyom a helyiséget – kiáltott közbe nevetve Don Luis. – Furcsa módját választotta, hogy tiszteletben tartsa a szerénységemet…

– Kedves barátom – felelte d’Astrignac –, mindig mondtam önnek, hogy összes kvalitása mellett egyetlen hibája van: hogy nem francia.

– Én pedig mindig azt válaszoltam önnek, parancsnok úr, hogy anyám révén francia vagyok, s emellett a szívem és a temperamentumom is az. Vannak dolgok, amelyeket csak franciaként lehet véghez vinni.

Azzal a két férfi melegen kezet rázott.

– Rendben – folytatta a prefektus –, akkor hát ne beszéljünk többet a hőstetteiről, uram, se a jelentésről. Mindazonáltal meg kell említenem, hogy 1915 nyarán önt foglyul ejtette negyven berber, és csak a múlt hónapban tért vissza a Légióhoz.

– Igen, prefektus úr, azért, hogy leszereljek, mivel az ötéves szerződésem már jó ideje lejárt.

– De hogyan jelölhette ki önt Cosmo Morrington örököséül, hiszen a végrendelete írásakor ön már négy éve eltűnt?

– Cosmo és én leveleztünk.

– Hogyan?

– És bejelentettem neki, hogy hamarosan megszököm, és visszatérek Párizsba.

– De hogyan leveleztek? Hol volt ön? És hogyan volt képes rá?

Don Luis válasz helyett elmosolyodott.

– Ez pedig Monte-Cristo – mondta Desmalions. – A titokzatos Monte-Cristo…

– Ha így gondolja, prefektus úr. Fogságom története, a szökésem, vagyis a háború alatti életem valóban igen különös. Talán egy nap majd érdemes lesz föllebbenteni a fátylat róla. De egyelőre haladékot kérek.

Csend támadt. Desmalions ismét szemügyre vette ezt a kivételes embert, és, mintha maga sem tudná, miféle asszociáció folytán, de föltette a kérdést:

– Még egy utolsó kérdés… vajon a bajtársai miért illették ezzel a furcsa névvel: Arsène Lupin? Csupán vakmerőségére és fizikai erejére utaltak?

– Más oka is volt, prefektus úr. Történt egy különös lopás, amelynek látszólag megmagyarázhatatlan részletei rávezettek a tettes személyére.

– Ezek szerint önnek az nyomozói érzéke is jó?

– Igen, prefektus úr, és ezt a képességemet több alkalommal is gyakorolhattam Afrikában. Innen származik az Arsène Lupin becenév, amelynek tulajdonosáról akkoriban sokat beszéltek a halála után.

– Jelentős lopásról volt szó?

– Igencsak, és pontosan Cosmo Mornington kárára követték el, aki akkoriban Oran környékén lakott. Innen datálódik a kapcsolatunk.

Ismét csend támadt, majd don Luis folytatta:

– Szegény Cosmo! Azóta a kaland óta rendíthetetlenül hitt csekély nyomozói tehetségemben. Azt mondogatta: „Perenna, ha meggyilkolnak (meg volt győződve róla, hogy erőszakkal vetnek véget az életének), esküdjön meg, hogy felkutatja a gyilkost!”

– Nem volt alapja ennek a feltételezésnek – mondta a prefektus. – Cosmo Morningtont nem gyilkolták meg.

– Ebben téved, prefektus úr – felelte Don Luis.

Desmalions felkapta a fejét.

– Hogyan? Mit beszél? Hogy Cosmo Morningtont…

– Azt mondom, uram, hogy Cosmo Mornington nem úgy halt meg, ahogy gondolják, vagyis egy fertőzött injekciós tűtől, hanem, ahogy tartott tőle, erőszakos halállal.

– De uram, mire alapozza ezt az állítást?

– A valóságra, prefektus úr.

– Netán ott volt? Tud valamit, amit mi nem?

– Nem voltam itt a múlt hónapban. Sőt bevallom, hogy amikor megérkeztem Párizsba, nem olvasván korábban az újságokat, nem is tudtam Cosmo haláláról. Ön értesített róla, prefektus úr, az előbb.

– Ebben az esetben ön is csak annyit tudhat, uram, amennyit én, és nem támaszkodhat másra, mint az orvos megállapításaira.

– Nagyon sajnálom, de nekem ezek a megállapítások nem elegendők.

– De hát uram, milyen jogon vádaskodik? Van bizonyítéka?

– Igen.

– És mi lenne az?

– Az ön szavai, prefektus úr.

– Az én szavaim?

– Bizony, prefektus úr. Ön azt mondta, hogy Cosmo Mornington kiváló és rutinos orvos volt, majd pedig azt, hogy óvatlanul adott be magának egy injekciót, amely halálos gyulladást okozott, és néhány óra alatt elvitte.

– Igen.

– Csakhogy, prefektus úr, én kijelentem: kizárt, hogy egy kiváló és rutinos orvos, aki betegeket gyógyít, ne végezze el a szükséges műveleteket, mielőtt bead egy injekciót. Én számos alkalommal láttam őt dolgozni, és tudom, hogyan tette.

– Tehát?

– Tehát az orvos kiállította a halotti bizonyítványt, ahogy minden orvos teszi, ha valamilyen nyom nem kelt gyanút benne.

– Vagyis az ön véleménye…

– Lepertuis úr – fordult Perenna a jegyzőhöz –, amikor önt Mornington úr halálos ágyához hívták, nem vett észre semmi különöset?

– Nem, semmit. Mornington úr akkor már kómában volt.

– Már az is furcsa – folytatta don Luis –, hogy egy injekció, bárhogy is adják be, ilyen gyorsan hasson. Mornington nem szenvedett?

– Nem… vagyis… úgy emlékszem, barna foltok voltak az arcán, amelyeket korábban nem láttam.

– Barna foltok? De hát ez megerősíti a gyanúmat! Cosmo Morningtont megmérgezték.

– De hogyan? – kiáltott fel a rendőrfőnök.

– Valamilyen anyaggal, amelyet a nátrium-glicerin-foszfátos ampullába juttattak be, vagy a fecskendőbe, amelyet a beteg használt.

– És az orvos? – kérdezte Desmalions.

– Lepertuis úr – fordult don Luis a jegyzőhöz –, megemlítette az orvosnak a barna foltokat?

– Igen, de nem tulajdonított nekik jelentőséget.

– A háziorvosa volt?

– Nem. A háziorvosa, dr. Pujol, aki jó barátom, egyébként ő ajánlott be neki jegyzőként, megbetegedett. Akivel én találkoztam a halálos ágynál, valószínűleg a kerületi orvos volt.

– Tessék, itt a neve és címe – mondta a prefektus, aki időközben kikereste a halotti bizonyítványt a dossziéból. Dr. Bellavoine, Astorg utca 14.

– Van önnél orvostelefonkönyv, prefektus úr?

Desmalions kinyitott egy kis füzetet, és belelapozott.

– Dr. Bellavoine nem létezik, és az Astorg utca 14.-ben sem lakik semmilyen orvos.

Meglehetősen hosszú csend követte a bejelentést. A követségi titkár és a perui attasé élénk érdeklődéssel követte a szóváltást. D’Astrignac ezredes jóváhagyólag bólintott: egyértelmű volt számára, hogy Perenna nem tévedhet.

A rendőrfőnöknek el kellett ismernie:

– Valóban… valóban… ezek a furcsa körülmények… a barna foltok, az orvos… alaposabban meg kell vizsgálni az ügyet…

Majd kissé vonakodva tette fel a kérdést Perennának:

– És ön nyilván lehetségesnek tartja, hogy összefüggés van az… esetleges gyilkosság és Mornington úr végrendelete között?

– Ezt nem tudom, prefektus úr. Ugyanis akkor azt kéne feltételeznünk, hogy valaki ismerte a végrendelet tartalmát. Ön szerint ez lehetséges, Lepertuis úr?

– Nem hiszem, mivel Mornington úr nagy elővigyázatossággal járt el.

– És elképzelhetetlennek tartja, hogy az irodájában valaki belenézhetett?

– De ki? Csak én foglalkoztam a végrendelettel, és csak nekem van kulcsom a széfhez, amelybe a fontos iratokat beteszem esténként.

– Senki más nem nyithatta ki a széfet? Nem törtek be az irodájába?

– Nem.

– Cosmo Morningtonnal reggel találkozott?

– Egy péntek reggel.

– Mit csinált a végrendelettel estig, amíg be nem zárta a széfbe?

– Valószínűleg az íróasztalom fiókjába tettem.

– Senki nem törte fel a fiókot?

Lepertuis egy pillanatra megdermedt, és nem válaszolt.

– Nos? – sürgette Perenna.

– Nos… hát igen… emlékszem, hogy történt valami… pont azon a pénteken.

– Biztos benne?

– Igen. Amikor ebéd után visszatértem, észrevettem, hogy a fiók nincs kulcsra zárva. Pedig én kétségtelenül bezártam. Akkor nem tulajdonítottam túl nagy jelentőséget a dolognak. De most… most már értem…

Így váltak fokozatosan igazolttá don Luis Perenna hipotézisei, amelyek néhány apró jelre támaszkodtak ugyan, de mindenekelőtt intuíciókra és istenáldotta tehetségre, ami annál is meglepőbb volt, mivel don Luis személyesen nem vett részt az általa oly nagy szakértelemmel összekapcsolt eseményekben.

– Haladéktalanul megvizsgáljuk kissé merész állításait, uram, mégpedig az egyik beosztottam részletes tanúvallomásának segítségével, akit megbíztam az üggyel… s akinek már itt kéne lennie.

– A tanúvallomás Cosmo Mornington örököseire vonatkozik? – kérdezte a jegyző.

– Elsősorban az örökösökre, mivel tegnapelőtt felhívott, hogy összegyűjtötte az összes információt… sőt még… De most jut eszembe, a titkáromnak egy gyilkosságról beszélt, amelyet napra pontosan egy hónappal ezelőtt követtek el. Márpedig Cosmo Mornington napra pontosan egy hónappal ezelőtt…

Desmalions határozott mozdulattal megnyomta a csengőt.

A titkár azonnal megjelent.

– Vérot nyomozó? – kérdezte izgatottan.

– Még nem jött vissza.

– Keressék meg! Hozzák ide! Feltétlenül és késedelem nélkül!

Majd don Luishoz fordult:

– Egy órával ezelőtt megjelent itt Vérot nyomozó, betegnek tűnt és zaklatottnak, azt mondta, figyelik és követik. Közölni akarta velem a legfontosabb információkat a Mornington-ügyről, és figyelmeztetni a rendőrséget, hogy ma éjjel két gyilkosság fog történni, amelyek kapcsolatban állnak Cosmo Mornington halálával.

– Betegnek tűnt?

– Igen, szemmel láthatóan rosszul volt, és nagyon furcsán viselkedett. Elővigyázatosságból egy részletes jelentést hozott nekem az ügyről, ám a jelentés csupán egy üres papír egy borítékban. És itt van egy kartondoboz, amelyet szintén itt hagyott, s amely egy tábla csokoládét tartalmaz, fogak nyomaival.

– Láthatnám ezeket a tárgyakat, prefektus úr?

– Persze, de nem hiszem, hogy bármit megtud belőlük.

– Talán mégis…

Don Luis hosszan tanulmányozta a kartondobozt és a „Café du Pont-Neuf” feliratú sárga borítékot. A többiek úgy szomjazták a szavait, mintha tőle várnák, hogy váratlanul fényt derít mindenre.

– A kézírás nem ugyanaz a borítékon és a dobozon – mondta don Luis. – A borítékon lévő kevésbé olvasható, a betűk bizonytalanok, nyilván utánzás.

– És ez mit bizonyít?

– Azt bizonyítja, prefektus úr, hogy ez a sárga boríték nem az ön nyomozójától származik. Feltételezem, hogy miután a Café du Pont-Neuf egyik asztalánál megírta a jelentést, valami elvonta a figyelmét, s ezalatt kicserélték a borítékot egy ugyanolyanra, amely csak egy üres lapot tartalmazott.

– Ez csak feltételezés – mondta Desmalions.

– Lehetséges, de az biztos, hogy az ön emberének oka volt a félelemre, valóban figyelik és követik, mivel a Mornington-örökséggel kapcsolatos fölfedezései kockázatot jelentenek számára, vagyis nagyon komoly veszélyben van. Meg kell őt menteni, prefektus úr. Ennek az összejövetelnek a kezdete óta meg vagyok győződve róla, hogy olyan eseményekkel van dolgunk, amelyek már elkezdődtek. Remélem, nincs még késő, és nem az ön nyomozója az első áldozat.

– Eh, uram – mondta kelletlenül Desmalions –, bámulatra méltó az eltökéltsége, de mindez még nem igazolja, hogy a félelmei megalapozottak. Ennek legjobb bizonyítéka lesz, ha Vérot nyomozó visszatér.

– Csakhogy nem fog visszatérni.

– De miért nem?

– Mert ez már megtörtént. A teremszolga látta visszajönni.

– A teremszolgának káprázik a szeme. Az ő szavaira önmagában nem támaszkodhatunk.

– De van más is, rendőrfőnök úr, mégpedig valami, amit Vérot nyomozó hagyott itt… Ez a néhány, alig olvasható szó, amelyeket erre a jegyzettömbre firkált, amely most került a szemem elé. Ez nem bizonyíték arra, hogy visszatért? Dehogynem, kétségkívül az.

A prefektus szemmel láthatóan zavarba jött. A résztvevők meg voltak döbbenve. A titkár szavai csak fokozták a kételkedést. Senki nem látta Vérot nyomozót.

– Ragaszkodom hozzá, hogy meghallgassuk a teremszolgát, prefektus úr – mondta don Luis.

S amint a teremszolga belépett, meg sem várva Desmalions reakcióját, máris megkérdezte:

– Biztos benne, hogy Vérot nyomozó a mai napon másodszor is belépett ebbe a helyiségbe?

– Teljesen biztos.

– És hogy nem lépett ki innen?

– Teljesen biztos.

– Nem lehetséges, hogy elvonta valami a figyelmét, akárcsak egy percre is?

– Nem.

– Láthatja, uram! – kiáltott fel a prefektus. – Ha Vérot itt lenne, tudnánk róla.

– Itt van, prefektus úr.

– Hogyan?

– Bocsásson meg a megátalkodottságomért, prefektus úr, de azt állítom, hogy ha valaki belép ide és nem távozik, az még mindig itt van.

– Elrejtőzött? – kérdezte Desmalions, aki egyre idegesebb lett.

– Nem, hanem elájult… talán meghalt.

– De hát hol, az ördögbe is?

– E mögött a paraván mögött.

– Nincs mögötte semmi, csak egy ajtó.

– Milyen ajtó?

– A mosdó ajtaja.

– Nos, prefektus úr, Vérot kábultan és dülöngélve kinyitotta az ajtót, mert azt hitte, az ön titkárához vezet.

Desmalions az ajtóhoz sietett, de mielőtt kinyitotta volna, visszahőkölt. Egyfajta ellenérzés volt ez? Az a szándék, hogy kivonja magát ennek a különleges embernek a hatása alól, aki olyan határozottsággal parancsolgatott, mintha ő maga irányítaná az eseményeket? Don Luis mozdulatlanul állt, tiszteletteljes arckifejezéssel.

– Nem hiszem… – mondta Desmalions.

– Prefektus úr, figyelmeztetem, hogy Vérot nyomozó fölfedezései két ember életét menthetik meg, akiknek ma éjjel meg kellene halniuk. Minden elvesztegetett perc visszavonhatatlan károkat okozhat.

Desmalions megvonta a vállát. Don Luis érvei legyőzték. Benyitott.

Nem mozdult, nem kiáltott fel. Csak suttogott:

– Ó, istenem…

A fényezetlen ablaküvegen átszűrődő halvány napvilágnál látni lehetett, hogy egy férfi fekszik a földön.

– Nyomozó úr… Vérot nyomozó úr… – rohant oda a teremszolga.

A titkár segítségével fölemelték a testet, és leültették egy fotelbe.

Vérot nyomozó még élt, de alig vert a szíve. Nyálcsík folyt a szája szegletéről. A szeme kifejezéstelen volt. Ám néhány arcizma rángatózott, ami szinte a halálon is túlmutató akaratról tanúskodott.

– Nézze, prefektus úr – mormolta don Luis –, a barna foltok…

A szörnyülködő résztvevők csöngetni kezdtek, és az ajtóhoz rohantak, hogy segítséget hívjanak.

– Orvost! Hívjanak orvost! – kiabálta Desmalions. – És papot… nem hagyhatjuk, hogy szegény…

Don Luis felemelt karjával csendet kért.

– Nincs már mit tenni – mondta. – Inkább használjuk ki az utolsó perceit. Ha megengedi, prefektus úr…

A haldokló fölé hajolt, a reszkető fejet a háttámlának döntötte, és szelíd hangon suttogta:

– Vérot, a prefektus beszél önhöz. Szeretnénk néhány dolgot megtudni arról, hogy mi várható ma éjjel. Hall engem, Vérot? Ha hall, hunyja le a szemét.

Vérot lehunyta a szemét. Bár lehetett véletlen is…

– Ön megtalálta a Roussel nővérek örököseit, ezt tudjuk, és hogy közülük ketten halálos veszélyben vannak… a kettős gyilkosságot ma éjjel fogják elkövetni. De a nevüket nem tudjuk, mivel nyilván már nem Rousselnek hívják őket. Meg kell mondania. Figyeljen rám: ön három betűt írt egy jegyzettömbre, amelyek mintha a FAU szótagot adnák ki… Nem tévedek? Ez egy név kezdete? Milyen betű következik utána? B? C?

Ám a nyomozó sápadt arcán semmi sem mozdult többé. A fej a mellkasára csuklott. Két-három sóhajtás után a nyomozó mozdulatlan maradt.

Halott volt.

2. fejezet

A férfi, akinek meg kell halnia

Ez a tragikus jelenet olyan gyorsasággal játszódott le, hogy mindazok, akik tanúi voltak, magukhoz se tudtak térni. A jegyző keresztet vetett és letérdelt.

– Szegény Vérot… – mormolta a prefektus –, derék ember volt, akinek fontosabb volt a szolgálat, a feladat, mint hogy orvoshoz forduljon, pedig talán megmenthették volna, ki tudja? De ő inkább visszajött ide, hogy átadja a titkát. Szegény Vérot…

– Feleség? Gyerekek? – kérdezte aggódva Don Luis.

– Feleség és három gyerek – felelte Desmalions.

– Gondoskodom róluk – jelentette ki don Luis.

Majd, miután az orvos megérkezett és Desmalions utasítást adott, hogy vigyék át a holttestet egy szomszédos helyiségbe, Perenna félrehívta a doktort:

– Vitathatatlan tény, hogy Vérot nyomozót megmérgezték. Nézze meg a csuklóját, látni fogja a szúrás nyomát, amely körül gyulladt a bőr.

– Ott szúrták meg?

– Igen, egy gombostűvel vagy tollvéggel, de nem olyan erősen, ahogy akarták, ezért csak néhány órával később állt be a halál.

A teremszolgák elvitték a halottat, és hamarosan már csak a korábban behívott öt személy tartózkodott az irodában.

Az amerikai követségi titkár és a perui attasé, szükségtelennek ítélve további jelenlétét, távozott, de előtte melegen gratuláltak don Luisnak kiváló teljesítményéhez.

Majd pedig d’Astrignac gróf következett, aki szemmel látható elérzékenyüléssel rázott kezet egykori beosztottjával. Miután Lepertuis és Perenna megbeszélt egy találkozót az örökség átadása céljából, ők is távozni készültek, ám ekkor Desmalions sietett be.

– Ó, hát itt van még, don Luis Perenna… remek! Valami eszembe jutott… Az a három betű, amelyeket a jegyzettömbön látott… biztos benne, hogy a Fau szótagot adta ki?

– Úgy vélem, prefektus úr. Nézze csak, ezek a betűk az F, az A és az U, nemde? És látja, hogy az F nagybetűvel van írva? Ebből arra következtetek, hogy ez a szótag egy név kezdete.

– Valóban, valóban – értett egyet Desmalions. – Nos, az a különös helyzet állt elő, hogy ez a szótag pontosan… de ellenőrizzük csak…

Desmalions sebesen átlapozta az asztal sarkára felhalmozott leveleket, amelyeket a titkára hozott be korábban.

– Igen, itt van! – kiáltott fel, kezébe fogva az egyiket, és rámutatva az aláírásra. – Tessék… erre gondoltam… Fauville… ugyanaz a kezdő szótag… nézze csak: Fauville, keresztnév nélkül… kapkodva írhatták a levelet, nincs se dátum, se cím… a kézírás bizonytalan…

Azzal hangosan olvasni kezdte:

Prefektus úr!

Nagy veszély leselkedik rám és a fiamra. Hatalmas léptekkel közeledik a halál. Ma éjjel, de legkésőbb holnap reggel birtokomban lesz a bizonyíték a minket fenyegető aljas összeesküvésre. Engedje meg, hogy a délelőtt folyamán elhozzam önnek. Védelemre és segítségre van szükségem.

Tisztelettel:

Fauville

– Semmi egyéb? – kérdezte Perenna. – Fejléc sincs?

– Nincs, de a levélíró igazat mond. Vérot nyomozó kijelentései egyértelműen megegyeznek ezzel a kétségbeesett segélyhívással. Egyszóval Fauville urat és a fiát akarják meggyilkolni ma éjjel. Csak az a szörnyű, hogy ez a név rendkívül gyakori, így szinte lehetetlen, hogy időben megtaláljuk őket.

– De mindenáron meg kell találnunk, prefektus úr…

– Persze, mindenáron, és részemről mindenkit bevetek. Csakhogy semmilyen nyomunk nincs.

– Ó, borzalmas lenne, ha nem tudnánk megmenteni őket – kiáltotta don Luis. – Kérem, prefektus úr, könyörgöm, vegye kézbe az ügyet! Cosmo Mornington akaratának megfelelően ön kezdettől a részese, s tekintélye és tapasztalatai révén nagy lökést adhat az eseményeknek.

– De ez a Belbiztonság és az ügyészség hatásköre… – vetette ellen Desmalions.

– Bizonyára, prefektus úr. De nem gondolja, hogy vannak helyzetek, amikor a főnök egyetlen feladata a cselekvés? Bocsásson meg, ha erőszakos vagyok…

Be sem fejezhette a mondatot, amikor belépett a titkár egy névjegykártyával.

– Prefektus úr, ez az illető mindenáron be akar jönni… nem tudtam, mit tegyek…

Desmalions kézbe vette a kártyát, majd meglepetésében és örömében felkiáltott:

– Nézze, uram – fordította Perenna felé, aki a következőket olvasta:

Hippolyte Fauville,

mérnök

Suchet körút 14b

– Nahát – mondta Desmalions –, a véletlen úgy akarja, hogy ennek az ügynek minden szála az én kezemben fusson össze, és hogy nekem kelljen foglalkozni vele, az ön óhaja szerint, uram. Mindenesetre úgy látszik, az események a kezünkre játszanak. Ha ez a bizonyos Fauville úr az egyik Roussel-örökös, akkor a feladatunk igencsak egyszerű lesz.

– Figyelmeztetnem kell önt, prefektus úr, hogy a végakarat egyik kitétele szerint az örökös csak negyvennyolc óra múlva ismerheti meg a tartalmát. Fauville úr tehát egyelőre nem értesülhet…

Az iroda ajtaja résre nyílt, és egy férfi furakodott be rajta, a teremszolgát a háttérbe taszítva.

– Vérot… Vérot nyomozó… – dadogta. – Meghalt? Azt mondták…

– Igen, uram.

– Elkéstem! – fakadt ki a férfi.

Lerogyott egy székre, és zokogva tördelte a kezét.

– Ó, a nyomorultak! A nyomorultak!

Kopasz koponyája alatt homlokát mély ráncok barázdálták. Álla idegesen rángott, de úgy, hogy a fülcimpái is mozogtak. Ötven év körül lehetett, beesett és sápadt volt az arca, beteges a kinézete. Szeméből folytak a könnyek.

– Kiről beszél, uram? Azokról, akik megölték Vérot nyomozót? Meg tudná nevezni őket, hogy segítsen a nyomozásban?

Hippolyte Fauville rázta a fejét.

– Nem, nem. Nem érne semmit… a bizonyítékaim nem elegendők… nem, nem. – Közben felállt, és mentegetődzve folytatta: – Prefektus úr, fölöslegesen zavartam, de tudni szerettem volna… Reméltem, hogy Vérot nyomozó megmenekült… Az ő tanúvallomása az enyémmel együtt értékes lehetett volna. De talán sikerült értesítenie önöket?

– Nem, a ma estéről, illetve éjszakáról beszélt…

Hippolyte Fauville felkapta a fejét.

– Ma estéről? De hisz akkor már most… Nem, nem, ez lehetetlen, még nem tehetnek ellenem semmit… Még nem állnak készen.

– Pedig Vérot nyomozó azt állította, hogy a kettős gyilkosságot ma éjjel fogják elkövetni.

– Nem, prefektus úr… Ebben tévedett… Legkorábban holnap este. De csapdába ejtjük őket… Ó, a nyomorultak!

Don Luis odalépett hozzá.

– Az ön édesanyját Ermeline Rousselnek hívták, ugye?

– Igen, Ermeline Roussel. De már meghalt.

– És Saint-Étienne-ből származott, ugye?

– Igen… de miért kérdezi ezeket?

– A prefektus úr holnap elmagyarázza majd önnek… de van itt még valami…

Kinyitotta a Vérot nyomozó által leadott kartondobozt.

– Mond valamit önnek ez a tábla csokoládé? Ezek a fognyomok?

– Ó, jaj – kiáltott fel Hippolyte Fauville. – Micsoda gyalázat! Hol találta ezt a nyomozó?

Megint megtántorodott, de azonnal össze is szedte magát, és szaggatott mozdulatokkal az ajtó felé sietett.

– Elmegyek, prefektus úr, elmegyek. Holnap reggel mindent elmondok… addigra meglesz az összes bizonyíték… az igazságszolgáltatás pedig megvéd! Igaz, beteg vagyok, de azért élni akarok! Jogom van hozzá… és a fiamnak is… élni fogunk! Ó, a nyomorultak…

Azzal, akár egy részeg, kitántorgott a helyiségből.

Desmalions felpattant a helyéről.

– Megszerzek minden információt erről az emberről és a környezetéről… figyeltetem a házát. Már telefonáltam a Belbiztonságnak… Várok valakit, akiben tökéletesen megbízom.

– Kérem, prefektus úr, engedje meg, hogy részt vegyek a nyomozásban az ön vezetése alatt – mondta don Luis. – Cosmo Mornington a végrendeletében rám bízta ezt a feladatot, sőt, ha megengedi, ennek alapján jogot is formálhatok rá. Fauville úr ellenségei rendkívül ügyesek és merészek. Megtiszteltetés lenne, ha ma este vigyázhatnék rá.

A prefektus habozott. Nem tudott nem gondolni arra, hogy don Luis Perennának érdekében áll, hogy a Mornington-örökösök soha ne kerüljenek elő, vagy legalábbis ne tudják megakadályozni, hogy a több milliós örökség az övé legyen. Vajon valóban a hála nemes érzése és a barátság, valamint a kötelesség elhivatottsága készteti arra ezt az embert, hogy megvédje Hippolyte Fauville-t a rá leselkedő haláltól?

Desmalions néhány pillanatig csak nézte ezt az elszánt arcot, az iróniát, egyszersmind ártatlanságot sugárzó, értelemtől csillogó szemeket, amelyek ugyan nem adtak lehetőséget a férfi rejtélyes személyiségének jobb megismerésére, viszont ez a tekintet őszinte és egyenes volt. Desmalions behívta titkárát.

– Megjöttek a Belbiztonságtól?

– Igen, prefektus úr. Mazeroux csendőrparancsnok megérkezett.

– Vezessék be.

Azzal Perennához fordult:

– Mazeroux az egyik legjobb emberünk. Gyakran dolgozott együtt szegény Vérot nyomozóval, amikor szükségem volt egy talpraesett és fürge személyre. Sokat fog segíteni önnek.

Mazeroux parancsnok belépett. Szikár, erős testalkatú férfi volt. Harcsabajusza, duzzadt szemhéja, könnyező szeme, hosszú, egyenes haja melankolikus külsőt kölcsönzött neki.

– Mazeroux – fordult hozzá a prefektus. – Nyilván tisztában van bajtársa, Vérot halálával és annak borzalmas körülményeivel. Most az a feladat, hogy megbosszuljuk, és megelőzzünk újabb gyilkosságokat. Ez az úr, aki alapos ismeretekkel rendelkezik az ügyről, mindent elmagyaráz önnek. Mindenben engedelmeskedjen neki, és holnap reggel várom a jelentését.

Ez azt jelentette, hogy szabad kezet ad don Luis Perennának, és megbízik döntéseiben és éleslátásában.

Don Luis meghajolt.

– Köszönöm, prefektus úr. Remélem, nem fogja megbánni a nekem ajándékozott bizalmat.

Azzal elköszönt Desmalions-tól és Lepertuis-től, majd Mazeroux társaságában távozott.

Odakint mindent elmondott Mazeroux-nak, akit teljesen lenyűgözött a férfi szakértelme, és készen állt rá, hogy mindenben kövesse.

Elhatározták, hogy először a Café Pont-Neufbe mennek.

Ott értesültek róla, hogy Vérot nyomozó, aki törzsvendégnek számított, valóban írt aznap reggel egy hosszú levelet. És a pincér pontosan emlékezett rá, hogy a szomszéd asztalnál ülő férfi, aki szinte egyszerre érkezett a nyomozóval, szintén kért levélpapírt, és kétszer is sárga borítékot.

– Valóban az történt, amit ön gondolt – mondta Mazeroux don Luisnak. – Kicserélték a leveleket.

A pincér részletes személyleírást adott az illetőről: magas, kissé hajlott hátú férfi, világosbarna kecskeszakállal, fekete selyemzsinóron lógó lornyonnal és ébenfa sétapálcával, amelynek a fogantyúja hattyúfejet ábrázolt.

– Ezzel már tud mit kezdeni a rendőrség – mondta Mazeroux.

Már épp távozni akartak, amikor don Luis megállította társát.

– Egy pillanat.

– Mi az?

– Követnek minket…

– Követnek? Mi a fene? És vajon ki?

– Nem fontos. Tudom, miről van szó, és jobb szeretem gyorsan elintézni az ilyesmit. Várjon meg. Visszajövök, és ígérem, nem fog unatkozni. Remek emberrel ismerkedhet meg.

Egy perc múlva valóban visszatért egy magas, sovány, oldalszakállt viselő férfival.

– Mazeroux úr, ez pedig az egyik barátom, Cacérès úr, a perui követség attaséja – kezdte a bemutatást don Luis –, aki részt vett a mai összejövetelen a prefektus úrnál. Cacérès urat bízta meg a perui miniszter, hogy szedje össze a személyi irataimat. – Majd vidáman hozzátette: – Nos, Cacérès úr, ön engem keresett? Gondoltam rá, amikor távoztunk a Prefektúráról…

A perui attasé Mazeroux felé biccentett.

– Ó, kérem – mondta Perenna –, ne zavartassa magát Mazeroux úr jelenlététől! Nyugodtan beszélhet előtte… nagyon tapintatos, és amúgy is mindent tud az ügyről.

Az attasé hallgatott. Perenna hellyel kínálta magával szemben.

– Beszéljen kertelés nélkül, Cacérès úr. Ezt a témát nyíltan kell kezelni, sőt a kegyetlen szavaktól sem félek. Sok időt nyerünk ezzel. Nos, pénzre van szüksége, ugye? Vagy legalábbis egy kis kiegészítésre. Mennyire?

A perui még utoljára hezitált egy kicsit, rápillantott a másik férfira, majd, mint aki végre elhatározta magát, kibökte:

– Ötvenezer frankra!

– A kutyafáját! – kiáltott fel don Luis. – Maga igencsak mohó! Mit szól ehhez, Mazeroux úr? Ötvenezer frank, nem semmi! Annál is inkább, mert… Vegyük csak át újra, kedves Cacérès. Néhány évvel ezelőtt, amikor volt szerencsém megismerni önt Algériában, ahol átutazóban volt, valamint tisztába jöttem azzal, hogy ki is ön valójában, arra kértem, ha lehetséges, három év leforgása alatt hozzon létre számomra Perenna néven egy spanyol-perui állampolgárságot, bombabiztos iratokkal és tiszteletre méltó ősökkel. Ön igent mondott. Megegyeztünk a fizetésben: húszezer frank. Múlt héten, amikor a rendőrfőnök arra kért, hogy mutassam be neki az irataimat, elmentem önhöz, és megtudtam, hogy önt épp megbízták a származásom felkutatásával. Eddigre már minden elkészült. Egy elhunyt spanyol-perui nemes, egy bizonyos Perenna iratainak segítségével ön elsőrangú anyakönyvi kivonatot állított ki nekem. Miután megegyeztünk abban, hogy mit mondjon a prefektus úrnak, kifizettem önnek a húszezer frankot. Ezzel lezártuk az ügyet. Mit akar még?

A perui attasé egyáltalán nem jött zavarba. Két könyökével az asztalra támaszkodva nyugodt hangon közölte:

– Uram, amikor korábban üzleteltem önnel, azt gondoltam, hogy ön, aki bizonyos személyes okokból légiós egyenruha mögé rejtőzik, a későbbiekben becsületes életet kíván élni. Most azonban Cosmo Mornington általános örököséről van szó, aki holnap, álnéven, egymilliót kap kézhez, és néhány hónapon belül akár kétszázmilliót. Így már egészen más a helyzet.

Úgy tűnt, ez az érv megdöbbenti don Luist.

– És ha visszautasítom? – kérdezte.

– Ha visszautasít, akkor értesítem a jegyzőt és a prefektus urat, hogy hibát követtem el a nyomozás során, és tévedés történt don Luis Perenna személyét illetően. Aminek következtében ön nemcsak nem kap semmit, de valószínűleg le is tartóztatják.

– Akárcsak önt, kedves uram.

– Engem?

– Noná! Közokirat-hamisítás miatt. Gondolhatja, hogy kitálalok.

Az attasé nem felelt. Hosszú orra még jobban megnyúlt két oldalszakálla között.

Don Luis elnevette magát.

– Ugyan, Cacérès úr, ne vágjon ilyen szánalmas képet. Nem bántjuk. Ha nem tesz keresztbe nekem. Higgye el, sokan megpróbálták, és alaposan megütötték a bokájukat. És ha jól meggondoljuk, ön nemigen jeleskedik felebarátai csőbe húzásában, mondhatni, egy igazi balek, Cacérès úr. Értjük egymást? Elássuk a csatabárdot? Nem forralunk többé semmit a kiváló Perenna ellen? Remek, Cacérès úr, most pedig lássa, kivel van dolga, és hogy ki a becsületesebb kettőnk közül…

Kihúzott a zsebéből egy csekkfüzetet.

– Tessék, barátom, itt van húszezer frank, amit Cosmo Mornington örököse ad önnek. Mosolyogva tegye zsebre. És köszönje meg a jóságos úrnak. Most pedig szedje a sátorfáját, és tegyen úgy, mint Lót lányai: vissza se nézzen. Gyerünk, nyomás!

Mindezt olyan ellentmondást nem tűrő hangon közölte, hogy az attasé pontról pontra engedelmeskedett neki: mosolyogva zsebre tette a csekket, kétszer is köszönetet mondott, majd sarkon fordult, és már ott sem volt.

– Hitvány alak – morogta don Luis. – Nem igaz, parancsnok?

Mazeroux a döbbenettől tágra nyílt szemmel bámult rá.

– No de, uram…

– Mi a baj, parancsnok?

– No de, uram, ki ön valójában?

– Hogy ki vagyok?

– Igen.

– Hát nem mondták? Egy perui vagy spanyol nemes… nem is tudom… egyszóval don Luis Perenna.

– Ne vicceljen! Mindent hallottam.

– Don Luis Perenna, volt légiós…

– Elég legyen, uram!

– Kitüntetésekkel kidekorálva.

– Uram, ebből elég, ha mondom. Most pedig kövessen! Visszamegyünk a prefektus úrhoz.

– Az ördögbe is, hadd fejezzem be! Szóval, volt légiós… volt hős… volt börtöntöltelék… volt orosz herceg… volt rendőrfőparancsnok… volt…

– Maga megbolondult! – sziszegte a parancsnok. – Mi ez az egész história?

– Minden szava igaz. Azt kérdezte, ki vagyok. Felsorolom. Mehetek magasabbra is, van még néhány cím… márki, báró, herceg, főherceg, nagyherceg, kisherceg, ellenherceg… az egész Gothai almanach! Ha valaki azt mondaná, király is voltam, istenemre, nem esküdnék meg az ellenkezőjére.

Mazeroux parancsnok két kérges kezével megragadta társa vékony csuklóit.

– Csak semmi hűhó, ha kérhetem. Nem tudom, ki maga, de tőlem nem szabadul. Majd a Prefektúrán megmagyarázza.

– Ne ilyen hangosan, Alexandre.

A két vékony csukló játszi könnyedséggel kiszabadította magát, a parancsnok két erős keze pedig megállt a levegőben.

– Hát nem ismersz meg, te hülye?

Mazeroux parancsnoknak elakadt a szava. Szeme még jobban kikerekedett. Elképedve próbálta megérteni a helyzetet. Ez a hang, ez a viccelődő stílus, ez a merészséggel kevert vidámság, a szemek huncut csillogása, és az Alexandre név, ahogy csak egyetlen személy hívta, valamikor régen… Csak nem?

– A főnök… a főnök… – dadogta.

– Miért is ne?

– De az nem lehet… hiszen…

– Hiszen?

– Ön halott.

– Na és? Azt hiszed, ez zavar engem abban, hogy éljek?

És mivel a másik egyre tanácstalanabbnak látszott, rátette kezét a vállára, és folytatta:

– Ki juttatott be a Belbiztonsághoz?

– A rendőrfőkapitány, Lenormand úr.

– És ki volt ez a Lenormand úr?

– A főnök.

– Vagyis Arsène Lupin, nemde?

– Igen.

– Nos, Alexandre, jól tudod, hogy Arsène Lupin kiváló rendőrfőkapitánynak bizonyult, jóllehet az sokkal nehezebb szerep volt, mint az érdemérmekkel kidekorált légiós hősé, don Luis Perennáé, sőt annál is nehezebb, mint halottként élni.

Mazeroux parancsnok egy ideig csöndben nézte a férfit. Aztán szomorú tekintete feléledt, sápadt arca kipirosodott, majd váratlanul hatalmasat csapott öklével az asztalra.

– Rendben, de figyelmeztetem, hogy rám ne számítson! – szűrte a foga között ingerülten. – Én már a társadalom szolgálatában állok, és ott is maradok. Nincs mit tenni. Belekóstoltam a tisztességbe. Nem akarok többé másfajta kenyeret enni. Nem, nem és nem! Elég volt az ostobaságokból!

Perenna megrántotta a vállát.

– Hülye vagy, Alexandre. Úgy látszik, a tisztesség kenyere nem adott több észt. Ki beszél itt újrakezdésről?

– De hát…

– De hát?

– Az ön mesterkedései, főnök…

– A mesterkedéseim? Azt hiszed, bármi közöm van ehhez az ügyhöz?

– Na de főnök…

– Az égvilágon semmi, kicsikém. Két órával ezelőtt ugyanannyit tudtam róla, mint te. A Jóisten egyszer csak kikiáltott örökösnek, és azért, hogy engedelmeskedjek neki…

– Igen?

– Az a feladatom, hogy megbosszuljam Cosmo Morningtont, megtaláljam és megvédjem az igazi örököseit, és szétosszam köztük a nekik járó kétszázmilliót. Ez nem vall tisztességes emberre?

– De igen, csakhogy…

– Csakhogy nem tisztességes eszközökkel akarom végrehajtani, erre gondolsz?

– Főnök…

– Helyezd nagyító alá a viselkedésemet, és ha bármit találsz benne, amit kifogásolsz, ha a legapróbb sötét foltot veszed észre don Luis Perenna tisztességén, akkor habozás nélkül kapd el a galléromat. Megengedem, sőt megparancsolom. Ez elég neked?

– Nem elég, hogy nekem elég, főnök.

– Miről beszélsz?

– Ott vannak a többiek.

– Vagyis?

– Mi van, ha elkapják önt?

– Hogyan?

– Elárulhatja valaki.

– Ki?

– A régi bajtársaink.

– Elmentek. Elküldtem őket Franciaországból.

– Hová?

– Ez az én titkom. Téged meghagytalak a Belbiztonságon arra az esetre, ha szükségem lenne a szolgálataidra. És láthatod, hogy jól tettem.

– De mi van, ha rájönnek, hogy ki ön?

– Na és?

– Letartóztatják.

– Lehetetlen.

– Miért?

– Nem tartóztathatnak le.

– Mert?

– Te magad mondtad az előbb, tökfej: egyértelmű, cáfolhatatlan, lehengerlő okból.

– Mi lenne az?

– Halott vagyok.

Mazeroux alig kapott levegőt. Ez az érv hatott. S közben itt állt előtte ez az élettől duzzadó, rendkívül szórakoztató ember. Hirtelen hatalmas nevetőgörcs jött rá: kétrét görnyedt, és mélabús arca furcsa grimaszba torzult.

– Ó, a főnök semmit sem változott! Istenem, milyen vicces… Hogy benne vagyok-e? De még mennyire, akár duplán is…! Meghalt, eltemették, nem létezik! Jaj, megszakadok a röhögéstől…