Fordította

Fekete Ágnes

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nino Haratischwili: DAS ACHTE LEBEN (FÜR BRILKA)

Nino Haratischwili „Das achte Leben (Für Brilka)” © Frankfurter Verlagsanstalt GmbH, Frankfurt am Main 2014

Hungarian translation © Fekete Ágnes, 2022

A fordító köszönetet mond Fekete Éva Szilviának és Tömpe Jánosnak a fordítás során nyújtott segítségéért.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Füredi Erzsébet

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 801 4 (epub)

ISBN 978 963 504 802 1 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az idő uralkodik, nem a királyok.

(grúz mondás)

Nagyanyámnak,
aki 1000 történetet és egy verset ajándékozott nekem.

Apámnak,
aki egy nagy, kérdésekkel tömött táskát hagyott rám.

És Anyámnak,
aki elmondta, hol keressem a válaszokat.

PROLÓGUS,
AVAGY A FELEJTÉS PARTITÚRÁJA

2006

Belefoghatnánk több helyütt is ebbe a történetbe. Kezdődhetne egy ősrégi berlini ház egyik lakásában, két mezítelen testtel egy ágyban. Egy igazán reményteljes jövő előtt álló huszonhét éves férfival, aki jó úton halad afelé, hogy alkohol utáni csillapíthatatlan vágyának engedve eltékozolja zenei tehetségét. De indulhatna a történet egy tizenkét éves kislánnyal is, aki elhatározza, hogy nemet mond arra a világra, amiben él, és újat keres magának, amelybe aztán mindenestül bevackolhat. De vissza is lehetne kanyarodni egészen a gyökerekhez, és ott kezdeni. Vagy akár egyszerre mindhárom szálat kézben tartva is elmesélhető.

Abban a pillanatban, amikor Aman Baron, akit leginkább „A Báró”-ként vagy egyszerűen csak „Báró”-ként emlegetnek, bevallotta nekem, hogy komiszmód szívszaggatóan, elviselhetetlen könnyedséggel, egy kiáltás hangosságával, ugyanakkor szótlan csendességgel szeret, épp akkor lépett ki Brilka, a tizenkét éves unokahúgom az amszterdami szállodája kapuján, és indult el a pályaudvar felé. Csak egy kis sporttáskát vitt magával, készpénze szinte semmi, kezében egy tonhalas szendvics. Bécsbe akart eljutni, ezért vett magának egy olcsó hétvégi jegyet a menetrend szerint közlekedő nemzetközi vonatra. A portán csupán egy cetlit hagyott, amin az állt, hogy nincs szándékában a tánccsoporttal hazatérni, ne is keressék, úgyis hiába.

Ez volt az a pillanat, amikor rágyújtottam egy cigarettára, majd részben az imént hallottaktól, részben a lenyelt füsttől, köhögési roham tört rám. Aman, akit én soha nem hívtam Bárónak, olyan erővel kezdte ütögetni a hátam, hogy a maradék lélegzetem is bennszakadt. Évtizedekkel éreztem magam idősebbnek nála, noha csak négy évvel volt fiatalabb, s most döbbenten nézte, ahogy előadom a hattyú halálát. Anélkül, hogy ez bárkinek feltűnt volna, mestere voltam a színjátszásnak.

Arcán csalódottságot láttam, vallomása után nem erre a reakcióra számított. Már csak azért sem, mert épp azt ajánlotta, hogy kísérjem el a két hét múlva kezdődő turnéjára.

Kint esni kezdett, június volt, meleg este, az eget vattapamacsszerű felhők díszítették. Amikor túl voltam a rohamon, és Brilka felszállt odisszeájának első vonatára, feltéptem az erkélyajtót, majd lerogytam a kanapéra. Úgy éreztem, megfulladok.

Egy idegen országban éltem, megszakítva a kapcsolatot mindazokkal, akiket valaha szerettem és korábban jelentettek valamit a számomra. Vendégprofesszorként dolgoztam, ami ugyan biztosította a megélhetésemet, de sok közöm nem volt hozzá.

Azon az estén, amikor Aman bejelentette, hogy normális életre vágyik velem, Brilka, elhunyt nővérem lánya, az egyetlen unokahúgom, elindult Bécs felé, abba a városba, amelyről úgy képzelte, hogy az otthona lesz. Személyes utópiája egy halott asszonyhoz kötődött. Ez az asszony a nagy-nagynéném, azaz Brilka dédnagynénje, akit képzelete hőssé avatott. Azt remélte, Bécsben sikerül megszereznie dédnagynénje dalainak szerzői jogait.

És ennek a kísértetnek a nyomában megváltást remélt, s végleges választ a benne tátongó ürességre.

De akkoriban én még mindezt nem sejtettem.

Azután, hogy lerogytam a kanapéra, és arcomat a kezembe temettem, azután, hogy Aman tekintetét – ameddig csak lehetett – kerülve a szememet dörzsölgettem, tudtam, hogy ismét sírnom kell, de nem most, nem ebben a pillanatban, amikor Brilka épp a vén-új Európát látja a vonatablaka előtt elsuhanni, s először – a közöny kontinensére érkezte óta – elmosolyodott. Nem tudom, mit láthatott, elhagyva a kicsiny hidak városát, ami mosolyra késztette, de ez nem is fontos, a lényeg az, hogy mosolygott.

Mindjárt elsírom magam, gondoltam épp abban a pillanatban. S hogy ne tegyem, megfordultam, bementem a hálószobába és lefeküdtem. Nem kellett hosszan várnom Amanra, az olyan bánat, mint amilyen az övé volt, gyorsan orvosolható, ha a testi érintkezés a gyógyír rá, legfőképp, ha a beteg huszonhét éves.

Felcsókoltam magam Csipkerózsika-álmomból.

S amikor Aman a fejét a hasamra hajtotta, ez volt az a pillanat, amikor a tizenkét éves unokahúgom elhagyta Hollandiát, és áthaladt a német határon sörtől és magánytól bűzlő kupéjában, mialatt sok száz kilométerrel odébb mit sem sejtő nagynénje szerelmet mímelt egy huszonhét évesnek. A kislány a megérkezés reményében szelte át Németországot.

Miután Aman elaludt, felkeltem, kimentem a fürdőszobába, leültem a kád szélére, és sírva fakadtam. Évszázados könnyekkel sirattam a megjátszott szerelmet és a szavahihetőség utáni vágyat, ami valaha oly nagy erővel égett belém. A konyhában elszívtam egy cigarettát, s kibámultam az ablakon.

Elállt az eső, és én, ki tudja, miféle rejtélyes oknál fogva, tisztában voltam vele, hogy olyasmi történt, ami elindított valamit ezen a magas mennyezetű, elárvult könyvekkel teli szobán kívül. A szoba, amelybe oly sok lámpát zsúfoltam, hogy a természetes mennybolt látszatát keltve megvilágítsa a saját alagutamat. De az alagút sötét maradt, a fények csak átmenetileg tudtak megvigasztalni.

Talán még azt is el kell mondanom, hogy Brilka magas, sudár lány volt, majdnem két fejjel magasabb, mint én – ami persze az én méreteimet figyelembe véve nem is olyan nehéz –, fiús tüskehajjal, John Lennon-szemüveggel, viseltes farmerben és flanelingben, tökéletesen kerek kakaóbarna szemekkel, melyek mindig a csillagokat kutatták, s végtelenül magas homlokkal, mely mögött nagyon sok bánat rejtőzött. Épp most menekült el az Amszterdamban vendégszereplő tánccsoportjától, ahol fiúszerepet táncolt, mivel hazánk népi táncának lágyabb női mozdulataihoz kicsit túl harsány, túl nagy, túl komor volt. Hosszas könyörgés után megengedték neki, hogy férfiruhát öltsön, és vad taglejtésekkel táncolhasson. Ennek esett aztán tavaly áldozatául a hosszú copfja.

Így ugrálhatott, a térdén járhatott és kardpárbajt imitálva is táncolhatott, ami neki mindig sokkal jobban ment, mint a hullámzó, álmodozó női gesztikuláció. Imádott táncolni, és mivel annyira jó volt, sokkal jobb, mint a fiatalemberek, akik kezdetben kinevették, szólószerepet kapott a holland közönség előtt. Mindezek ellenére elhagyta a csoportot, hogy megtalálja az utat azokhoz a válaszokhoz, melyeket a tánc nem tudott megadni neki.

Másnap este felhívott az anyám, aki minden alkalommal azzal fenyegetett, hogy meghal, ha nem térek vissza hamarosan a hazámba, ahonnan sok-sok évvel ezelőtt elmenekültem. Reszkető hangon közölte velem, hogy „a gyerek” eltűnt. Eltartott egy darabig, amíg rájöttem, hogy milyen gyerekről van szó, és hogy mi közöm nekem ehhez.

– Na, akkor még egyszer, hol is volt pontosan?

– Amszterdamban, mi van már veled, az istenért? Nem is figyelsz rám? Tegnap lelépett, és csak egy üzenetet hagyott hátra. A csoportvezető hívott fel. Mindent tűvé tettek…

– Várj egy kicsit! Hogy tud egy tizenegy éves kislány eltűnni egy hotelből, azok után, hogy…

– Tizenkettő. Novemberben volt tizenkettő. Persze ezt is elfelejtetted. De hát mindig így van.

Mélyet szívtam a cigarettámból, felkészülve a rám váró kellemetlenségre. Anyám hangjából ítélve, ebből a helyzetből nem tudok könnyen szabadulni, és eltűnni, ami az utóbbi éveim legkedvesebb elfoglaltsága volt. Felvérteztem magam a kötelező szemrehányások kivédésére, melyek legfőképp arra irányultak, hogy rám bizonyítsák, milyen rossz gyerek és milyen szerencsétlen alak vagyok. Ezt egyébként anyám nélkül is tudtam.

– Rendben, tizenkettő, valóban elfelejtettem, de a tényen nem változtat. Értesítették a rendőrséget?

– Persze, mégis mit gondolsz? Keresik.

– Akkor meg is fogják találni. Egy elkényeztetett kislány turistavízummal, ha jól gondolom, és…

– Mondd, lányom, maradt még benned egy csöppnyi kis emberség?!

– Sajnálom, csak hangosan próbálok gondolkozni…

– Annál rosszabb, ha ezek a gondolataid.

– Anya!

– Engem fognak értesíteni. Egy órán belülre ígérték. Imádkozom, hogy megtalálják, hogy gyorsan megtalálják. Szeretném, ha odamennél, akárhol is van, túl messzire biztos nem juthatott. Azt akarom, hogy érte menj.

– De anya, én…

– A nővéred lánya. Ugye elmész érte, ígérd meg!

– De…

– Tedd meg!

– Jaj, istenem, rendben.

– Ne vedd Isten nevét a szádra.

– Nem mondhatom, hogy „istenem”, vagy mi van?

– Elmész érte, és felülteted egy repülőre!

Még azon az éjszakán megtalálták egy kis városkában, nem sokkal Bécs előtt. Átszállásra várt, az osztrák rendőrség elfogta, és bevitték az őrszobára. Anyám felébresztett, közölte, hogy Mödlingbe kell mennem.

– Hova?

– Mödlingnek hívják a várost. Írd fel magadnak!

– Rendben.

– Még azt sem tudod, milyen nap van ma!

– Felírom! Hol a fenében van ez?

– Bécs közelében.

– És mit keresett ott?

– Bécsbe akart menni.

– Bécsbe?

– Igen, Bécsbe. Arról már csak hallottál.

– Értem.

– S vigyél igazolványt magaddal. Tudják, hogy a nagynénje fogja elhozni. Felírták a nevedet.

– Nem tudnák egyszerűen felültetni egy repülőre?

– Niza!

– Rendben, máris öltözöm.

– És hívj fel, amint megtaláltad! – kötötte a lelkemre, mielőtt letette a telefont.

Így vette kezdetét ez a történet.

Miért pont Bécs? S miért pont a könnyek előli menekülésem éjszakáját követően? Mindennek megvan az oka, de akkor mégis egészen máshol kell belefognom a történet elmesélésébe.

Nizának hívnak. A nevemben van egy szó, ami az anyanyelvemen a mennyeket jelenti: „Za”. Talán az egész eddigi életem ennek a mennynek a keresésével telt, amit már a születésemkor kijelöltek számomra. A nővéremet Dariának hívják. Az ő neve a káoszt rejti: „Aria”. A szétdúlást, felforgatást, az összekavarodást, a „soha nem tisztulást”. Tartozom neki. A káoszának. Mindig is az ő káoszában kellett az én mennyemet keresnem. De lehet, hogy az egész csak Brilka miatt van. Brilka miatt, akinek a neve gyerekkorom nyelvében semmit sem jelent. Akinek a neve nem utal semmire, nem jelöl semmit. Brilka miatt, aki magának adta ezt a nevet, és olyan sokáig ragaszkodott hozzá, hogy így nevezzék, hogy a többiek a valódi nevét el is felejtették.

És ha még soha nem mondtam neked: nagyon szívesen segítek, Brilka, hihetetlenül szívesen, hogy újraírd a történetedet. S hogy ez ne csak puszta szó legyen, hanem be is bizonyítsam, ezért írom mindezt most le neked. Csakis ezért.

Ezek a sorok egy olyan évszázadnak köszönhetők, mely mindenkit becsapott és megcsalt, mindenkit, aki reménykedett. Egy hosszú, végeláthatatlan árulásnak köszönhetők ezek a sorok, egy árulásnak, ami, akár egy átok, végigkísérte a családomat. Köszönöm ezeket a sorokat a nővéremnek, akinek soha nem tudtam megbocsátani, hogy azon az éjjelen szárnyak nélkül repült, a nagyapámnak, akinek megszakadt a szíve a nővérem miatt, a dédanyámnak, aki pas de deux-t táncolt velem nyolcvanhat évesen, az anyámnak, aki örökösen Istent kereste… Köszönöm ezeket a sorokat Mirónak, aki, mint egy méreggel, megfertőzött a szerelemmel, köszönöm ezeket a sorokat az apámnak, akit soha nem ismerhettem meg valójában, köszönöm ezeket a sorokat egy csokoládégyárosnak és egy fehér-vörös főhadnagynak, egy börtöncellának, de egy osztályteremben álló műtőasztalnak is, egy könyvnek, amit soha nem írtam volna meg, ha… Köszönöm ezeket a sorokat a végtelenül sok elhullajtott könnynek, és magamnak, aki elhagytam a hazámat, hogy megleljem önmagamat, de csak még jobban elveszítettem; és mindenekelőtt köszönöm neked, Brilka. Köszönöm neked, mert megérdemled a nyolcadik életet. Mert azt mondják, hogy a nyolcas szám egyenlő az örökkévalósággal, a magába visszatérő folyóval. Fogadd el tőlem ezt a nyolcast!

Te vagy a csodagyerek. Az vagy. Törj át a mennyen és a káoszon! Törj át mindannyiunkon, törj át ezeken a sorokon, a szellemvilágon és a valós világon, törj át a szerelem és a hit visszáján, győzd le azokat a centimétereket, melyek mindig elválasztanak bennünket a boldogságtól, törj át a sorson!

Törj át rajtam és rajtad!

Élj túl minden háborút, kelj át minden határon! Neked ajánlom az összes istent és az összes rózsakoszorút, minden balsikerű igyekezetet, minden lefejezett reményt, minden történetet. Törj át rajtuk! Mert neked megvan hozzá minden eszközöd, Brilka. A nyolc, ne feledd! Ebben a számban mindnyájan össze vagyunk szőve, s mindenkor meghallhatjuk egymást az évszázadokon át.

Te megteheted.

Legyél minden, ami mi voltunk, és amik mi nem lehettünk! Legyél hadnagy, kötéltáncos, matróz, színésznő, filmrendező, zongorista, szerető, anya, ápolónő, író, legyél fehér, vörös vagy kék, legyél káosz, vagy maga a menny, legyél ő és én, s ne legyél mindez – de mindenekelőtt táncolj el számtalan pas de deux-t!

Törd át magad ezen a történeten, és hagyd magad mögött!

1973. november 8-án születtem egy említésre sem érdemes falusi kórházban, Tbiliszi közelében, Grúziában.

Ez egy kicsiny ország. Tagadhatatlanul szép is, ebben egyetértünk, ugye, Brilka? Hegyek és a Fekete-tenger köves partja. Bár a part hossza az utóbbi évszázadokban valamennyit zsugorodott a szép számú polgárháborúnak, rémes politikai döntéseknek, gyűlölködő konfliktusoknak köszönhetően, de egy festői rész még megmaradt belőle.

Bár tudom, Brilka, te jól ismered a legendát országunk eredetéről, de azért hadd meséljem el, csak hogy egyértelművé váljon számodra, hova akarok kilyukadni.

Isten egy szép, verőfényes napon felosztotta az általa teremtett Földet országokra (ez még jóval Bábel tornyának építése előtt történhetett), és vásárra bocsátotta őket. Az emberek egymást túllicitálva próbálták elnyerni a Mindenható jóindulatát annak reményében, hogy a Föld legjobb helyét kapják (feltételezem, hogy az olaszok voltak a leghatékonyabbak a meggyőzés művészetében és a csukcsok a legügyetlenebbek). A hosszú nap végére a Föld országai mind elkeltek – egy kivételével. A jócskán megfáradt Isten, mivel bölcsebb volt mindenkinél, megtartott magának egy pihenőhelyet, a Föld legszebb pontját, amely gazdag folyókban, vízesésekben, zamatos, lédús gyümölcsökben, és az sem kerülte el a figyelmét, hogy itt készülnek a világ legjobb borai is. Amikor az izgatott emberek útra keltek, ki-ki az új hazája felé, a Jóisten egy jókora árnyas fa alatt szerette volna kipihenni magát, ám ott éppen egy pocakos – és nyilván bajszos (legalábbis én így képzelem) – ember horkolt. Ő nem vett részt az osztozkodásban, amin Isten nagyon meglepődött. Felébresztette és megkérdezte tőle, mit keres ott, és hogyhogy nem iparkodott saját otthonra szert tenni. A bajszos-pocakos elnézően elmosolyodott (ebben egy-két pohár elfogyasztott bor is közrejátszhatott), és azt mondta (erre vonatkozóan többféle változata létezik a legendának, mi fogadjuk el ezt), hogy ő már így is nagyon elégedett, süt a nap, csoda szép minden, ő megelégszik azzal, amit a Jóisten amúgy is eltervezett neki. A Jóisten, legyen a neve áldott, meghatódott ettől a könnyedségtől, s hogy nyoma nem volt az emberben a nagyravágyásnak, ezért neki ajándékozta a maga számára kiválasztott üdülőparadicsomot, azaz Grúziát, azt az országot, ahonnan te, Brilka, én és az ebben a történetben szereplő legtöbb ember származik.

Mit akarok ezzel mondani? Tudd, hogy ez a könnyedség (nemtörődömség vagy egyenesen lustaság) és a nem létező nagyravágyás (a küzdésvágy hiánya) hazánk legfőbb sajátossága.

Képzeld el, hogy még a mély istenhit (természetesen nem másé, mint az ortodox istené) sem tartotta vissza ennek az országnak a népét attól, hogy elhiggyen mindent, ami egy kicsit is meseszerű, titokzatos vagy mágikus – s ennek nincs köze a Bibliához.

Példának okáért a hegyi óriások vagy a háziszellemek meséjét, a szemmel verést, ami képes egyes embereket szerencsétlenségbe sodorni, vagy a fekete macskával járó átkot, a kávézacc hatalmát, valamint a kártyavetésből kibukkanó igazságokat csak épphogy említve – manapság, ahogy mesélted, az új autót szenteltvízzel hintik be, nehogy balesetet szenvedjenek a benne ülők.

Az ország, a hajdani Arany Kolkhisz, mely a görögöknek az aranygyapjú formájában kellett, hogy felfedje a szerelem titkát, mert az eszméletlenül szerelmes, makrancos királylány, Médeia így parancsolta.

Az ország, melynek lakóira oly jellemző a vendégszeretet – és a kevésbé szeretnivaló tulajdonságok sora: a lustaság, a megalkuvás és a konformizmus (amit persze a többség köztudottan nem ismer el).

Az ország, melynek nyelvében nincsenek nemek (persze ez még nem jelent egyenjogúságot).

Egy olyan ország, amelynek a százharmincöt évig tartó cári orosz uralom után pontosan négy évig sikerült a demokráciára berendezkednie, amit aztán végül ismét főként orosz és grúz kommunisták döntöttek meg, és kiáltották ki a Szovjetunió részköztársaságaként a Grúz Szocialista Köztársaságot.

Ebben a szövetségben maradt az ország a következő hetven évre. Felkelések, vérbe fojtott tüntetések, polgárháborúk, végül pedig a rég óhajtott demokrácia, aminek a valós elérése még a jövő zenéje.

Ahogy én látom, a népünk igazán életvidám is tud lenni, ha akar (nem csak tragédiáktól sújtottan mélabús). Mert országunkban a dolgok hárítása révén túl könnyen megy a felejtés. A kapott, fájó sebek nyalogatása, a hibák másra testálása dívik hagyományosan, figyelmen kívül hagyva a jogtalanul elszenvedett sérelmeket, az elnyomást és a veszteségeket. Mindezek ellenére emelik poharukat és vígadnak. Ez engem egészen lenyűgöz még az olyan kellemetlen történések tekintetében is, melyeket az utóbbi évszázad hozott magával, s melyek következményeit még ma is szenvedik az emberek. (Szinte már hallom az ellenvetésedet!)

Ez egy olyan ország, ahonnan a huszadik század nagy hóhérain kívül számos csodálatos ember is származik, akiket én személy szerint nagyon szerettem és szeretek. Néhányuk már elmenekült, mások még keresik a helyüket, sokan nem élnek már, s vannak, akik visszatértek. Vannak olyanok, akiknek az ideje már leáldozott, vannak, akik még jobb napokban reménykednek, de a többség megalkuszik azzal, ami van.

Ez egy olyan ország, amelyik visszasírja a tizedik és tizenharmadik század közötti aranykorát, és azt reméli, hogy egyszer sikerül visszanyernie akkori fényét. (Igen, a mi országunkban a haladás egyidejüleg visszafejlődést is jelent.)

A hagyomány annak a halovány visszatükröződése, ami valaha volt. A szabadság kivívását célzó igyekezet parttalannak bizonyul, mivel – legfőképp az utolsó tizennyolc évben – még az sem világos, hogy mit értenek szabadság alatt.

Ezért ez az ország, melyben harminckét éve világra jöttem, olyan, mint az a király, aki ékes koronával a fején, fejedelmi palástban ül a trónján, parancsokat osztogat és kormányoz, s közben nem veszi észre, hogy az alattvalói már régen szétszéledtek, ő pedig magára maradt.

Csak semmi kellemetlenség! – így hangzik a legfőbb parancsolat ebben az országban. Ezt te mondtad nekem az utunk során. (Mindent megjegyeztem, Brilka, amit csak mondtál nekem.) Én még hozzátenném a következőket: Élj úgy, mint a szüleid, s lehetőség szerint soha ne maradj egyedül! Az egyedüllét veszélyes és haszontalan. Az ország isteníti a közösséget és bizalmatlan a magányos farkasokkal szemben. Legyél tagja baráti és családi körnek, érdeklődésednek megfelelő csoportoknak, mert egyedül kevesebbet érsz! Sokasodj, mert a miénk egy kis ország, s csak így tud fennmaradni! – ez a parancsolat egyenrangú az elsővel. Legyél mindig büszke a hazádra, és soha ne feledd az anyanyelvedet!

Találd a külhont – bármelyiket – szépnek, izgalmasnak és érdekesnek, de soha, soha, soha ne jobbnak, mint a saját hazádat! Vedd észre más népek hibáit és olyan tulajdonságait, melyeket Grúziában botrányosnak találnának: például a kapzsiságot, hogy nem hajlandók a közösség érdekében feláldozni a javaikat, a vendégszeretet hiányát, azazhogy nem hajlandók egész életüket átszervezni a látogató kedvéért, nem kellő evés-ivás készségüket, azazhogy nem képesek ájulásig leinni magukat, nem létező zenei tehetségüket.

Legyél nyitott, toleráns, megértő, érdeklődj más kultúrák iránt, egészen addig, amíg ezek a te hazád egyedülállóságát és különlegességét elismerik!

Légy (az utóbbi tizennyolc évben újra) hívő, járj templomba, s ne kérdőjelezd meg az ortodox egyház tetteit; ne gondolkozz önállóan, s vess keresztet, ahányszor csak megpillantasz egy templomot (azt mondtad, hogy ez a divat!), azaz tízezerszer naponta, ha a fővárosban élsz!

Légy jókedvű és vidám, mert ennek az országnak ez a mentalitása, és nem szeretik a szomorú embereket a mi napfényes Grúziánkban. Ezt te is jól tudod.

Soha ne csald meg a férjed, s ha ő megcsal téged, akkor bocsáss meg neki, csak azért, mert ő a férfi! Vedd figyelembe mások véleményét, mert mások jobban tudják, mi a jó neked!

Utolsóként pedig azt tenném még hozzá, hogy annak ellenére, hogy hosszú évek óta harcolok ezzel az országgal, s ezért az országért, nem sikerült jobbat találnom nála, s nem sikerült rossz szellemként kiűzni magamból. Semmiféle megtisztulási kísérlet, elhárító mechanizmus nem segített ebben. Mert mindenütt, ahol csak jártam, azzal a céllal, hogy kellő távolságba kerüljek ettől az országtól, bárhol is megfordultam, csak és kizárólag azt az elpazarolt, szétszórt, ki nem használt szeretetet kerestem, amit a szülőföldemen hagytam.

Igen, ez egy olyan ország, melyből hiányzik a küzdeni vágyás, legszívesebben mindent ajándékba kapna, mert olyan szeretetre méltó, kedves, barátságos és vidám, hogy (jobb időkben) mosolyt varázsol a világ arcára.

Ebben az országban jöttem én világra 1973. november 8-án. Egy olyan világra, mely sok minden egyébbel volt elfoglalva, semmint az én érkezésemmel. Akkoriban a Watergate-ügy, a vietnámi háború elleni tiltakozás, a görög katonai puccs, az olajválság és Elvis tartották lázban a világot, mialatt a keleti fele Brezsnyev és a szovjet nomenklatúra uralma alatt tengődött. A pangás abban állt, hogy a vezetők minden erővel meg akarták tartani a hatalmat, elutasítottak minden reformtörekvést, és egyre inkább szemet hunytak a virágzó korrupció és feketepiac felett.

Így vagy úgy, de a világ mindkét felén ekkor hallották először a Pink Floyd The Great Gig in the Sky című számát. Nyugaton nyíltan hallgatták, Keleten titokban. És Viszockij ezekről az időkről dalolta:

„Gyűlölöm a színteret, az arénát –

Hol az igaz is értékét veszti,

És bármivé változzon is a világ,

Mindezt sosem fogom megszeretni!”{1}

A születésemen és a nővérem lezuhanásán kívül nem sok különös történt ezen a napon. Talán csak az a tény méltó még említésre, hogy az anyám, az apjával folytatott örökös háborúskodásban és a női családtagok megértésének örökös reményében, épp e napon veszítette el a türelmét, és kezdett el kiabálni.

– Nem vagy más, mint egy kurva! – üvölthette nagyapám, és anyám sírva ordíthatott vissza:

– Ha valami vagyok egyáltalán, akkor egy kurvapecér lánya!

Két órával később elkezdődtek a fájások.

A veszekedésben részt vevők: uralkodni vágyó nagyapám, gyermekded, infantilis nagyanyám, és anyám, aki egyre jobban elveszítette a kontrollt az élete felett.

A nap másik kivételes eseménye, közvetlenül a fájások kezdete előtt, két és fél évvel idősebb nővérem agyrázkódása volt.

Néhány nappal korábban nagyapámmal ellátogattak a közeli lovardába, ahol beleszeretett az arab telivérekbe és a dagesztáni pónikba, így aztán nagyapám a születésem napján felültette egy pónira, és lazán, csak a derekánál fogta, amikor a póni hirtelen megugrott, és ledobta gyerek lovasát. Mindez olyan gyorsan történt, hogy nagyapám képtelen volt elkapni.

Leesett, és úgy zuhant a földre, mint egy nehéz tök. S bár a föld szalmával volt borítva, de az én kis puha, rózsás arcú nővéremnek túl kemény volt.

Mialatt nagyapám kétségbeesetten az unokájára vetette magát, s a lovászt szidta, azzal fenyegetve, hogy bezáratja az egész lovas kócerájt, anyám nyögni kezdett, feldúltan a szóváltástól és az elhangzott sértő szavaktól, melyek a Zöld házban, gyerekkorom házában még sokáig visszhangoztak. Nagyanyám, aki az ilyen – és ebből volt bőven – hangos veszekedések alkalmával férje és lánya között döntőbíróként igyekezett fellépni, egyik félnek sem adva igazat, s ezzel még jobban felbőszítve mindkettőjüket, azonnal kiszaladt a konyhában üldögélő anyámhoz, és anélkül, hogy egy szót is szólt volna, megragadta a konyha falán függő vezetékes telefont.

Anyámat a fájások pontosan nyolc óra hosszan kínozták.

Ugyanakkor, amikor anyám, testes szüléje kíséretében, a falu kórházába érkezett, a nővéremet, Dariát, akit legtöbbször Daro, Dari vagy Dariko néven szólítottak, szintén kórházba szállították.

„Jaj!” – kiabálta Daria. „Ajjaj!” – üvöltötte az anyja. „Mamaaaa!” – bömbölte Daria. Az anyja pedig felnyögött: „Mamaaa!”

Nagyapám beült a lánya fehér Ladájába, mert az ő imádott autócsodája, a Csajka (a Sirály, hivatalos nevén GAZ–13, amit csak a kivételezett szovjetek birtokoltak) túl lassú volt az országúton, és beszáguldott a legjobb tbiliszi kórházba, ahol Dariánál enyhe agyrázkódást állapítottak meg. Nekem néhány kilométerrel odébb és néhány órával később kellett világra jönnöm.

Amikor felsírtam, kimerült anyám felemelte a fejét, hogy láthasson, majd miután megállapította, hogy senkire nem hasonlítok, visszahanyatlott az úgy-ahogy összetákolt szülőszékbe.

A nagyanyám érintett meg elsőként, s teljes határozottsággal állította, hogy „természetfeletti harmóniaszükséglettel rendelkezem”, mivel épp egy veszekedés kellős közepén jöttem a világra.

Ami a harmónia iránti szükségletemet illeti, valószínűleg hatalmasat tévedett.

Nagyapám, aki időközben hazavihette a kórházból az ágynyugalomra ítélt nővéremet, telefonon kapta a hírt, hogy „véznán” és „sötét hajjal” itt vagyok és jó egészségnek örvendek. Kiült a teraszra, egy régi matrózzubbonyba burkolózva, amiért később a nővéremmel sokat civakodtunk, és a fejét csóválta szakadatlan.

Mialatt az anyja a köszöntőtortát sütötte, felhozva a pincéből kedvenc gyümölcslikőrjét (ezúttal a meggyet), és tervezte a születésnapi ünneplést, nagyapám még mindig mozdulatlanul ült, lánya legújabb gaztettétől bénultan, és a fejcsóváláson kívül semmire nem volt képes. Születésem arra kényszerítette, hogy újra a saját vezetéknevét, azaz a Dzsasit adja egy újabb unokájának, mivel vadházasságban fogantam. Ezúttal ugyan nem egy dezertőr és hazaárulótól, mint a nővérem nemzője, hanem egy közönséges bűnözőtől, aki születésem idején épp börtönben ült.

„Ez a gyerek Elene szégyentelenségének, romlottságának a gyümölcse, és a becsületéért folytatott küzdelemben a végleges vereségem bizonyítéka, úgyhogy semmi okom az örömre, nincs mit ünnepeljek. A kislány, még ha nem is tehet róla, megtestesülése mindannak a rémségnek, bajnak, amiben az anyja részesített bennünket.” Ez volt az első mondata végül is az anyjának, azaz az én dédanyámnak a többszöri sürgetésére, hogy mutasson már valami reakciót második unokájának érkezése kapcsán.

Igaz, az ő helyzetében mindez nem volt indokolatlan, úgyhogy nem vehetem rossz néven ezeket a szavakat, ha tekintettel vagyok mindazon körülményekre, amelyek a megérkezésemkor fennálltak.

Az öt nap alatt, amit anyám a kórházban töltött velem, s melyeken a nagyanyám húslevessel és rakott zöldségekkel jelent meg mindennap a lánya ágyánál, a nagyapám otthon maradt, és az ágyba parancsolt Dariát őrizte, aki nem értette, miért nem szabad felkelnie. Ezért a nagyapám mindenféle történettel szórakoztatta, játékokkal, rajzfilmsorozatokkal (egy külön tévét állított be a szobájába) – és sem Daria nem tudott a világba pottyanásomról, sem az anyja nem szerzett tudomást elsőszülöttje agyrázkódásáról.

Daria volt az istenített és csodált gyermek nagy hatalmú nagyapám birodalmában, ennek megfelelően imádták és körberajongták. Egészen addig, míg… Előrebocsátom, még hosszú évek telnek el, amíg a nővéremnek az imádott kincs szerepét kell bravúrosan betöltenie.

Mindezen körülmények dacára, a rendkívül ellentétesen felosztott szerepek szerint, melyeket nagyapánk és családfőnk a kezdetektől kiszabott ránk, attól a naptól kezdve, hogy hazavittek engem a falusi kórházból, örök életre lett egy vitathatatlan előnyöm: én birtokolhattam dédanyám, Sztaszia határtalan, korlátlan, bohó szeretetét. Ez egyes-egyedül csakis az enyém volt. Dédanyám azzal az odaadással szeretett, amivel senki mást évtizedeken át, amit csak nagyon takarékosan, becsomagolva, elrejtve, szinte vonakodva adott bárkinek, s legkevésbé a saját fiának. Nekem ajándékozta most nyíltan, hangosan, szinte megszállottan, gyermekien túláradóan. Mintha ennyi éven át csak az én érkezésemre várt volna, s mintha mindezt az én számomra spórolta volna meg.

Azon a napon, amikor véznán és picinyen hazavittek, jött elő Anasztaszia, ahogyan teljes nevén hívták, hangszigetelt várából a napvilágra, hogy csúnyácska csekélységemet köszöntse. S többé nem volt olyan kérges szívű és világtól elzárkózó, mint annyi éven át, mert valami egy csapásra megváltozott benne, amint behunyt szemmel kézbe vett. És amikor felocsúdott ebből a bódult állapotból és végre szemügyre vette dédunokáját, azt mondta: „Ez egy másmilyen gyerek, különleges. Sok védelemre és szabadságra lesz szüksége.”

Erre mindenki a homloka előtt kezdte el ingatni a tenyerét, és felnyögtek. A bolond öreg életre kelt, de nem lehet tudni, hogy ennek most örülni kéne, vagy megijedni miatta.

Mindenekelőtt megadatott nekem, hogy isteníthessem a nővéremet. Korábban sokszor kérdezték tőlem, hogy nem szenvedtem-e a szépségétől, a körülrajongottságától és a minden oldalról felé irányuló csodálattól. De ez nem volt így. Minden nehézség ellenére, ami gyerekkorunkat és serdülésünket kísérte, habár fájdalmat, kínokat okozott, és nehezen tudtuk az egymás ellen elkövetett hibákat megbocsátani, forrón szerettük egymást.

Igen, én mindig elnémultam kisgyerekként, amint Daria a közelembe jött, s azt latolgatta, hogy megsimogasson-e vagy inkább megcsiklandozza az orromat. Nem is tehettem másként, mint hogy istenítettem őt, ahogy mindenki körülöttem. Talán sikerül megmagyaráznom azt az ádáz, magától értetődő varázslatot, ha annyit mondok, Dariának aranyhaja volt. S nem túlzok, tényleg arany. Ahogy két különböző színű volt a szeme is, felfoghatatlanul különböző és felfoghatatlanul elragadó: az egyik kristálykék, a másik mogyoróbarna. A mosolya elbűvölő, a hangja pedig egy ilyen aranyos gyerekhez képest szokatlanul mély és durva, mint egy durcás, duci kisfiúnak. De persze mindez túl leegyszerűsített, és nem adja vissza az egyediségét.

És még ha nagyapám annyira szerette is Dariát, és az én születésemet arcátlanságnak tartotta, mert veszélyeztette Daria egyeduralmát, és még ha én ezt kezdettől fogva éreztem is, ez semmit nem változtatott azon, hogy kerestem Daria közelségét és szükségem volt rá.

Csúnya gyerek voltam (az ember korán megtanulja, hogyan kell megharcolnia a szépségért).

Sztaszia, ahogy Anasztasziát mindenki hívta, finom, sikkes nő volt, s bár nem olyan különlegesen és szédítően szép, mint a húga, Krisztine, de az én születésem időpontjában a dédanyám szépsége valamiféle szürreális, álmodozó formát öltött. Akkor kezdte újra felfedezni magának a balettet, és ettől visszafiatalodott. Tényleg remek párost alkottunk.

Igen, Sztasziának nagyon sokat köszönhetek, még akkor is, ha gyerekkoromban voltak olyan pillanatok, amikor szívesen visszacsináltam volna ezt a feléledését. Ezekben a pillanatokban átokként éltem meg a szeretetét, és azt kívántam, bárcsak ne ez lenne a sok gyerekkori nélkülözés furcsa kárpótlása. De valójában rajta keresztül tanultam meg élni, kötélen táncolni, amikor körülöttem minden lángokban állt, a legmagasabb fáknál is, a legmagasabb tornyoknál is magasabban kifeszített kötélen lebegve és félelem nélkül – hiszen zuhanásnál az ember kiterjeszti a karját, és már repül is. Neki köszönhetően tanultam meg szitkozódni (egy túl kevéssé elismert sajátosság: a választékos káromkodás képessége, különösen azokban az időkben, amikor a feje tetejére áll a világ körülötted). Neki köszönhetően tanultam meg kiutat keresni a kilátástalanságban, a falat is megmászni, ha beomlottak a hidak, és nevetni, akár egy katona. Mindenekelőtt olyankor, amikor semmi nevetnivaló nem volt. Neki köszönhetően sok átkot el tudtam hárítani, mint például az idegesítő ruhákat, s neki köszönhetően zúzhattam szét a hazug szentségeket. Mindezeket és még sokkal többet köszönhetek Sztasziának, s valójában minden ezzel kezdődik…

A Sztasziától kapottak közül talán legmélyebben a szőnyeg története vésődött belém.

Egy esős reggelen, második-harmadik osztályos lehettem, amikor otthon maradtam a Zöld házban, mert összeszedtem valami náthát, Sztasziát a befejezetlen tetőtérben találtam. Volt ott egy nem túl biztonságos erkély, terasz szélességű, de korlát nélkül, ahova a gyerekeknek szigorúan tilos volt a kilépés, s ahol persze a legszívesebben tartózkodtunk volna, ahogy gyakran nagy titokban tettük is. Ezen az erkélyen állt Sztaszia, és egy csodálatos mintázatú, gránátpiros színű, molyrágta szőnyeget porolt éppen. Ezt a szőnyeget korábban soha nem láttam.

– Maradj ott! Ne gyere közelebb! – parancsolta, amikor meglátta, hogy közeledem.

– Mit csinálsz?

– Elhatároztam, hogy restaurálom ezt a szőnyeget.

– Mit jelent a restaurálás? – kérdeztem, miközben megbabonázva figyeltem.

– A régi szőnyeget felújítom és felakasztom a falra. Ez a szőnyeg még a nagyanyámé volt, Krisztine örökölte. De soha nem tetszett neki, és nekem adta, de én sem tudtam értékelni, egészen addig, amíg magam is öreg nem lettem. Ez egy ősrégi, nagyon értékes faliszőnyeg.

– De hát régiből nem lehet újat csinálni!

– Dehogynem lehet. A régi új lesz, persze más, és nem pont ugyanolyan, mint valaha volt, de ez nem is lényeges. Sokkal érdekesebb, amikor valami átalakul. Felújítjuk és felakasztjuk, s meglátjuk, mi történik.

– De miért? – akartam tudni.

– Egy szőnyeg: egy történet. Amiben még számtalan egyéb történet rejtőzik. Gyere ide nagyon óvatosan, add a kezed, így jó, most nézd ezt, látod a mintáját?

Bámultam a tarka mintázatot a piros alapon.

– Ezeket mind egy-egy fonál alkotja. S minden egyes fonál egy-egy történet. Érted?

Elgondolkozva bólintottam, habár nem voltam biztos benne, hogy jól értem.

– Te is egy fonál vagy, én is egy fonál vagyok, s együtt egy díszítést alkotunk, s több másik fonállal együtt egy minta lesz belőlünk. A fonalak mind különböznek, különbözően vastagok, vékonyak, s a színük is más és más. A minta egyenként nehezen kivehető, de ha az összefüggésekre figyelünk, akkor abból csodás dolgok jönnek elő. Nézd, itt például. Nem gyönyörű? Ez az ábra egyenesen mesés! Ehhez jön még a csomósűrűség és a csomók száma, s a különféle színkombinációk – ezek adják ki az anyag mintáját. Nagyon jó ez a kép! Az utóbbi időben sokat és gyakran gondolkodom ezen. A szőnyegeket történetekből szőtték, tehát ezeket meg kell őrizni és ápolni kell. Még akkor is, ha éveken át molyok martalékául hevertek valahol, újra kell éledniük, s el kell mesélniük a történetüket. Biztos vagyok benne, hogy mi is bele vagyunk szőve, még ha fogalmunk sincs róla.

És Sztaszia teljes erőből verni kezdte a szőnyeget. Én pedig soha nem felejtettem el ezt a leckét. Nem tudom, hogy Sztasziának ezen a helyen köszönetet mondjak-e ezért a belém vert ismeretért, mellyel többé-kevésbé arra ítélt, hogy – mint egy megszállott – éveken át kutassam a történeteket, s keressem a történetek mögötti egyéb történeteket is, mint egy értékes szőnyeg különböző rétegeit.

Így kezdem itt, magamat is bátorítva kicsit, mint egy gyerek, aki félelmében kedvenc játékát szorítja magához. Mert félek. Mert nem tudom, hogy jogosult vagyok-e arra, amit itt próbálok, azaz neked ezt a történetet elmesélni, s képes leszek-e rá, Brilka.

S félek ezektől a történetektől, amelyek állandóan párhuzamosan futnak, összevissza, hol előbukkannak, hol elrejtőznek, hol széthullanak szavakra. Aztán összeállnak és áttörnek, megkerülik egymást, vagy éppen átlépnek egymásba, és kölcsönösen kikémlelik a másikat, elárulnak és félrevezetnek, nyomot hagynak és elkennek dolgokat – de mindenekelőtt több ezer másik történet is megbújik bennük. Nem tudom, hogy én magam mindent jól értettem-e és felismertem-e az összefüggéseket, de csak remélni tudom, hogy szükség esetén, ha minden kötél szakad, minden híd leomlik, képesek vagyunk a karunkat kiterjeszteni és újra repülni. Sztasziával fogom kezdeni, hogy eljussak hozzád, Brilka.

A beköszöntő huszadik század leghidegebb telén, így mondták, jött a világra. Sok haja volt, copfot lehetett volna fonni belőle, mesélték. S valójában már az első kiáltásával is táncolt. Nevetve sikított, mint aki inkább csak a felnőttek, a szülők, a szülésznő és az orvos megnyugtatására teszi, nem azért, mert sírnia kell. Már az első lépéseivel egy pas de deux-t mintázott. Szerette a csokoládét, mindig. Mielőtt azt mondta volna, hogy „papa”, már a Pillangókisasszony-t dúdolta. Nagyon hamar felfedezte magának a gramofont, hamarabb voltak lemezei, mint ahogy írni és olvasni megtanult; énekelt és táncolt. Eleonora Duse volt a kedvence. Rámenősebb és beszédesebb volt mindkét nővérénél. S ő volt mindnyájuk között a legvidámabb és a legokosabb. De persze az ilyen történeteknél mindig ilyesmit mesélnek.

Szerette a könyveket és a művészetet, de mindenekelőtt táncolva lejtett át az évtizedeken. Táncolva csavarta el a fejét a fehérgárdista főhadnagynak is a polgármester újévi bálján, ahol elsőbálozó volt, pimasznak és fiatalnak tűnt, szinte provokálóan annak láthatták. A hosszú copfjait a feje köré fonta, dicsfényként világítottak a kis fej körül, a porcelánhomlokon. Úgy világítottak, hogy a főhadnagy beleszeretett. Természetesen halálosan, természetesen örökre. Az, hogy a legjobb lovas is volt, szintén nagy hatással volt a főhadnagyra. Nagyon nagy hatással. Érdeklődött a kékharisnyák iránt, és táncművészetet akart tanulni Párizsban az orosz balettnél. Mikor tizenhét lett, a főhadnagy megkérte a kezét, aztán jött a forradalom, és azzal fenyegetett, hogy szétszakítja őket. Röviddel azelőtt, hogy a férfi elindult Oroszországba, Sztasziát elfogta a félelem, feledte a kékharisnyákat, az orosz balettet, és egybekeltek. A kis templomban, nővérei és Szerafim atya jelenlétében. A nászéjszakát a nem messzi sztyeppén lévő fogadóban töltötték, a barlangkolostor közelében – csak ők ketten, az éjszaka, a barlangok és a kövek. Ilyesféleképp lehetett.

Természetesen azonnal teherbe kellett volna esnie. Az ilyen történetekben ez többnyire így van – de ezúttal nem.

Korábban állandóan kérte csokoládégyáros apját, engedje meg, hogy Párizsba menjen, s ott táncot tanulhasson, de az apa megtiltotta, hogy férfimód ülje meg a lovat, azt meg végképp, hogy egy idegen városban közönséges testficamításokat végezzen.

Így aztán Pétervárra utazott a férjéhez, nem Párizsba. És csak sokkal később, sok tévelygés és szenvedés után tért vissza meleg éghajlatú hazájába. Oda, ahol sok évtizeddel később én is megszülettem, és te, Brilka, pont ugyanúgy. Itt van vége a legendának, és itt kezdődnek a tények. A gyerek, a két világra hozott közül az idősebb, férfivá serdült, és született egy lánya. A lányból asszony lett, és megszülte Dariát és engem. És Daria pedig téged, Brilka. Az asszonyok, a főhadnagy, a lányok és a fiúk mind halottak, csak a legenda, te és én élünk. Tehát meg kell próbálnunk ebből kihozni valamit.

ELSŐ KÖNYV

SZTASZIA

„Nem idegen ég alatt bolyongtam,
idegen szárny védve nem borult rám,
de népemmel együtt vánszorogtam,
vele jártam Kálvária-útján.”{2}

Anna Ahmatova

Csöngettek, de egyik nővére sem nyitott ajtót. Újra és újra meghúzták a csengőzsinórt, s ő továbbra is csak mozdulatlanul bámult ki a kertbe. Már reggel óta esett, és ettől világvége-hangulata támadt.

Az apja még nem érkezett haza, a mostohaanyja meg a kicsivel elment anyagot vásárolni a papa új, pompás hintójával. Kiabált a nővéreinek, de senki nem válaszolt. Akkor lassan felállt, és levánszorgott a lépcsőn, hogy kinyissa az ajtót.

Az ajtó előtt egy fiatalember állt fehér egyenruhában. Sztaszia még sohasem látta, és kicsit zavartan hátrált a nehéz tölgyfa ajtótól.

– Jó napot kívánok! Maga bizonyára Anasztaszia. Engedje meg, hogy bemutatkozzam! Szimon Dzsasi, a Fehér Gárda főhadnagya, s egyben édesapja barátja. Ő tud róla, hogy jövök, bemehetek?

Tehát nem egy egyszerű tiszt, egy hadnagy, hanem főhadnagy. Sztaszia némán bólintott, és nyújtotta a kezét. Daliás, magas, széles vállú, karcsú végtagokkal és csontos kézzel, mely meglehetősen szőrös volt, nem illett ehhez a csinos férfihoz, úgy nézett ki, mintha a természet áttört volna az egyenruhán.

Levette a fején tökéletesen ülő fövegét, amit Sztaszia kissé nevetségesnek talált, és belépett. A lány csodálkozott, vajon hol bujkálhatnak a többiek, egyáltalán, az egész ház olyan kihaltnak látszott, s ez csak most tűnt fel neki. A konyhából kávé- és süteményillat érződött, de ott sem volt senki. Sztaszia bevezette a vendéget a fogadószobába, melynek kertbe vezető ajtaja nyitva állt. Az eső beesett a szobába, és a fehér függöny repkedett a nedves szélben. Az ajtóhoz szaladt és gyorsan bezárta. Az eső láttára újra sírhatnékja támadt, ám ez egy idegen férfi jelenlétében elképzelhetetlen volt.

Sztasziának feltűnt, hogy a férfi tudta, kicsoda, hiszen név szerint köszöntötte, noha négyen vannak lánytestvérek. Pedig itt még sohasem járt korábban, ezt kíváncsi, fürkésző tekintete is elárulta. Ez egy csapda. Igen, minden bizonnyal. Hirtelen megértette, miért üres a ház. Tehát miatta. Tehát ő a mérges Isten, akitől a büntetést el kell szenvednie. Az ő kezében van a jövője. Ő lesz a hóhéra, ő lesz a végzete. Sztaszia sápadtan támolygott ki a szobából.

– Minden rendben? – kiáltott utána a férfi.

– Igen, igen. Csak behozom a kávét és a süteményt. Kér kávét, ugye? – szólt vissza Sztaszia a konyhából, ahol a falnak támaszkodott, és kézfejével a könnyeit törölgette. Már semmi sem lesz olyan, mint volt. Egy csapásra megértette, hogy vége a gyerekkornak. Hogy egyszeriben megváltozik az élete, és minden álma, vágya, jövőképe erre az orosz, fehér egyenruhás emberre korlátozódik, aki valószínűleg a kövér, műveletlen kutaiszi kormányzó beosztottja, jaj de rettenetes!

Okádhatnékja támadt, de a kannában gőzölgött a kávé, és a papa cukrászdájából származó, akkurátusan felszeletelt csokoládétorta kínálásra várt.

Így lett a csokoládétorta az első áldozat, amit a hóhérjának felkínált elfogyasztásra. Hasonlóképp az összes kivégzésre váró jövőbeni álmához, mikor majd elkezdi élni a férfi melletti életét, melyben nem találja a helyét, melyben mindig idegen marad, melyben soha nem ér sehova. Ajkába harapott, és elfojtotta a rátörő fájdalmat.

Bevitte az ezüsttálcát, rajta a gőzölgő kávéval és a porceláncsészékkel. A férfi keresztbe vetett lábbal ült a papa foteljében, és bámulta az eső áztatta, zöldellő kertet, teli az élet és a meleg után vágyakozó, frissen előbújó kis tavaszi virágokkal.

– Ó, ez fenséges. Az édesapja valóságos géniusz. S micsoda remek ember. S milyen méltóságteljes, de egyben visszafogott és alázatos. Manapság ritkaságszámba megy az ilyen. Ha ma valaki ültet egy fát, mindenkinek tudnia kell róla. Manapság a jó cselekedeteket nagydobra verik. De a maga papája nem ilyen ember. Nagyon büszke vagyok a barátságára. S a mamája, elragadó!

– Ő a mostohaanyám.

– Ó!

– Vegyen nyugodtan. Van elég süteményünk. Itt édességben soha sincs hiány.

– Igen, jól ismerem az édesapja kreációit. A finom mandulatortáját… És milyen csodás a szilvakrémje! Valóságos álom!

– Megkérdezhetem, honnan ismeri a papámat?

– Én… egyszer tettem neki egy szívességet, ha szabad ezt mondanom.

– Épp maga mondta az előbb, hogy az ember ne beszéljen a jó cselekedeteiről! Az az igazi nagyság, legalábbis így értettem.

– Nagyon pontosan megjegyezte.

– Valóban.

– A sütemény mesés. Maga miért nem vesz belőle?

– Köszönöm, én mindennap eleget eszem.

– Én csak egy szívességet tettem, nem mondtam, hogy jótett lett volna.

– Egy szívesség a természeténél fogva jó kell legyen.

– Az mindig nézőpont kérdése, nem gondolja? Minden ember a saját szemszögéből nézi a dolgokat, s ezek nem mindig egyeznek másokéval.

– Én nem így látom. Szerintem vannak dolgok, amik mindenkinek ugyanazt jelentik.

– Melyek lennének azok?

– Például, hogy a napsütés csodálatos, hogy a tavasz csodákra képes, hogy a tenger mély, a víz lágy. A zene varázslatos, ha jól játsszák. A fogfájás rettenetes dolog, és a balett a legszebb a világon.

– Értem. Maga imád táncolni, ugye?

– Igen, így van.

– Engem pedig nem kedvel, mert úgy véli, hogy én ebben nem osztozom magával.

– Honnan tudnám?

– Hát így gondolja, ezt feltételezi.

– Nem feltételezek én semmit.

– Ezt nem hiszem el.

– Hát figyeljen csak ide! Valóban úgy vélem, hogy sok mindenben nincs velem egy véleményen, már csak azért sem, mert a hadseregben szolgál, s én a hadsereget nem kedvelem. Mi ezen a nevetnivaló?

– Bocsásson meg, de maga roppant szórakoztató.

– Na, ez remek. Legalább egyikünknek jó a kedve.

– Szeret lovagolni?

– Hogy mondja?

– Csak tudni szeretném, szeret-e lovagolni?

– Hát persze hogy szeretek.

– Női stílusban, gondolom én.

– Dehogy, sokkal jobban szeretek férfi módra.

– Hát az remek! Eljönne velem holnap lovagolni?

– Holnap balettórám lesz.

– Megvárhatom.

– Nem is tudom…

– Csak nem fél?

– Mitől kellene félnem? Magától biztosan nem.

– Na, akkor megállapodtunk.

– Figyeljen ide! Nem tudom, mit mesélt magának rólam az apám. De az biztos, hogy nem igaz. Nem tudom, mit ígért magának, de azt én biztosan nem tudom betartani. Inkább kockáztatom a maga és az apám haragját, de nem játszom meg magam. Én magát sohasem fogom szeretni. Min nevet már megint?

– Maga sokkal jobb, mint amilyennek a papája leírta.

– Mit ígért magának?

– Semmit. Csak azt mondta, hogy néha-néha meglátogathatom.

– Azért, hogy később feleségül menjek magához, és ne táncolhassak?

– Azért, hogy jobban megismerhessük egymást.

– Maga sokkal idősebb, ez nem is helyénvaló.

– Huszonnyolc éves vagyok.

– Akkor is sokkal idősebb. Tizenegy év nagy korkülönbség.

– De én nagyon fiatalos vagyok.

– Nem is ismeri ki magát a balettben.

– Láttam magát a Mikeladszeszék privát koncertjén táncolni.

– Tényleg?

– Igen.

– És?

– Egész jó volt.

– Egész jó? Nagyon jó voltam!

– Lehet, de hát maga mondta, hogy én nem értek hozzá!

– No igen, a laikusok is mondhatnak véleményt.

– Jaj, milyen nagylelkű!

– Magának nincs is bajusza.

– És ez mit jelent?

– Nem illő.

– De a legutolsó divat szerint igen.

– Én konzervatív vagyok.

– Pedig nem úgy néz ki.

– Nem ismer engem.

– Láttam magát tizennégy éves korában, amikor a Maxim fivérek hegedűkoncertjét hallgatta. Egymás mellett ültünk, és maga annyira meg volt hatódva, hogy elsírta magát, és a ruha ujjával törölte le a könnyeit. Nem használt selyem zsebkendőt. S ez tetszett nekem. És azután kirohant a teremből. Hónapokkal később pedig láttam magát a cirkuszban, a dombtetőn felvert nagy sátorban. Sült almát evett és lenyalta az ujjait. És akkor sem használt selyem zsebkendőt, ahogy azt illik. Később pedig az újévi bálon láttam magát, ez volt az első bálja a polgármesternél. Elragadó volt az első táncnál, csak a partnere volt ügyetlen, mert nem tudta vezetni magát. Állandóan rálépett a maga lábára, s maga minden alkalommal elhúzta a száját. Kijött a teremből, és a kis verítékcseppeket a homlokáról a ruha ujjával törölte le. Sehol a selyem zsebkendő. S aztán leült a kőlépcsőre, és a csillagokat bámulta. Akkor határoztam el, hogy itt az ideje, hogy megismerjem.

– S miért akarnám én megismerni magát?

– Mert én is egyike vagyok azoknak, akik nem használnak zsebkendőt.

– S mit jelentsen ez?

– Az olyan valaki, akinek szüksége van egy fátyolra vagy valamire, ami legyen akár selyemből, de elválasztja a világtól, az fél az élettől. Fél megélni a dolgokat, igazán érezni azokat. Én túl rövidnek tartom az életet, és túl csodálatosnak ahhoz, hogy ne nézzem meg tüzetesen, hogy ne éljem át szőröstül-bőröstül.

– Azt akarja mondani, hogy mi hasonlítunk egymásra?

– Nem, én csak arra gondolok, hogy hasonló az életfelfogásunk.

– De én akkor sem akarok feleségül menni magához és elköltözni Moszkvába!

– De hát én nem Moszkvában vagyok, hanem itt.

– De maga az oroszoknál szolgál, és én nem szeretem az oroszokat. Mondják, hogy rövidesen felkelések lesznek. Nagy a nyugtalanság Oroszországban. Ez a hír járja. Azonkívül az apám is Oroszországból hozott feleséget, amikor másodszor megnősült. Tudom, hogy mi járja a világban.

– Na és mi járja?

– Hát nekünk, nőknek, nem sok babér terem.

– Szóval egy igazi kékharisnya!

– Mit akar ezzel mondani?

– Európában vannak nők, akik szerint a nők és a férfiak egyenrangúak. És ezekért a jogokért harcolnak is. Őket nevezik kékharisnyának.

– S milyen igazuk van, hogy harcolnak. De ezt a rájuk aggatott nevet kimondottan butának találom.

– Ha már itt tartunk, kilovagolhatnánk a sztyeppére. S megnézhetnénk, mennyire egyenlőek a nők és a férfiak.

– Én nem állítom, hogy egyenlőek. Szerintem a nők jobbak.

– Annál jobb. Akkor a holnapi viszontlátásra!

– Várjon! Azt sem tudja, hol tartják a balettórám!

– Meg fogom találni. És adja át az édesapjának tiszteletteljes üdvözletemet. Nem szükséges, hogy kikísérjen. Egy igazi emancipált hölgy maradjon csak ülve.

– Milyen hölgy?

– Olyan, aki harcol a jogaiért.

S a férfi mosolyogva, könnyű, gyors léptekkel elhagyta a szobát. Sztaszia döbbenten ülve maradt, és maga sem értette, mi történt. Az ember nem kedveli meg a hóhérját, és nem kezd el vele flörtölni. Nem hoz a szükségesnél semmivel több áldozatot. Főleg nem megy vele lovagolni. De aztán felnevetett. Elállt az eső, és a földből újabb kis hajtások dugták ki a fejüket. Mindenünnen az élet megannyi jele türemkedett elő, édes ígéretekkel. Sztaszia kinyitotta a kertbe vezető ajtót és kiszaladt. A föld még nedves volt, és lába elakadt a sárban. De ez sem tartotta vissza, hogy a latyakos kertben egy pas de deux-t táncoljon.

Találkoztak és keresztüllovagoltak a sztyeppén, mindketten férfimód ülve meg a lovat. Sztaszia minden bizonnyal hihetetlenül bátornak és magabiztosnak mutatkozott. Kiskorától tanult lovagolni, és legszívesebben a tüzes kabardinin, nyereg nélkül. Szívesen járta a sztyeppe kopár vidékét. Az öreg barlangvárost úgy ismerte, mint a tenyerét. Míg mások újra meg újra eltévedtek a titokzatos kő lépcsősorok labirintusában, az egymásból nyíló helyiségekben, rejtekhelyeken, Sztaszia mindig megtalálta a kifelé vezető utat. A kiutat a barlangvárosból, amit évszázadokkal ezelőtt az ország nagy hatalmú királynőjének parancsára hoztak létre a hatalmas hegy gyomrában, s ami időközben olyan elhagyatottá vált, hogy szellemek énekeltek benne. Igen, lehetett őket hallani, ha az ember szorosan behunyta a szemét és tovaűzte a gondolatait. A főhadnagyot Sztasziának ez a képessége bizonyára még inkább lenyűgözte. Valószínűleg sokat beszélgettek erről, és Sztaszia gyakran javasolta, hogy versenyezzenek.

Lassacskán már naponta találkoztak. Sztaszia hamarosan annyira élvezte ezeket a sztyeppén töltött közös órákat, hogy még a táncról is elfeledkezett. Természetesen a tizenhét éves Sztasziánk rövidesen beleszeretett a főhadnagyba, aki nagyon örült ennek a fejleménynek. Meg volt róla győződve, hogy pont ilyen akaratos nőre vágyott, és ez Sztasziát is lenyűgözte. Szimon Dzsasi a csokoládégyáros egész családját nagyra becsülte, s ezt a szimpátiát kedvese apja is viszonozta. Anasztasziának nem kellett az apja ellenállásával számolnia a jövendőbelije kiválasztásánál, mint ezt másodszülött lánya esetében tette. Amint bárkire is szemet vetett, az az apja nemtetszését váltotta ki. A fehér főhadnagy ezzel szemben, úgy tűnt, mindenben megfelel az apa igényeinek. És mivel bolond idők jártak, és az ember nem tudhatta, merre fordulnak a történések, gyorsan kellett cselekedni. A szerelem dolgában is.

A fehér főhadnagy valóban egy kadétiskolába járt Szentpétervárott, amikor még létezett a szép bálokról és édeskés francia akcentusáról híres Szentpétervár. Röviddel ezelőtt harcolt az orosz–japán háborúban, ahol megsebesült, mire kinevezték főhadnagynak és visszaküldték a hazájába. Ez a sebesülés mentette meg az első világháborúban való részvételtől. Felgyógyulása után álmos kis szülővárosába helyezték irodai munkára, ahol a háborús levelezés kiértékelését végezte.

Szimon nem iparkodott, hogy áthelyezzék. A politikai helyzet átláthatatlan volt, és ő sem látta tisztán, hogy milyen ideológiát kövessen a jövője érdekében. Abban az időben számtalan ideológia és szerveződés nyert magának teret kis manzárdokban, pincekocsmákban és sötét, hátsó udvari lakásokban, melyek mind úgy érezték, ők jöttek rá a problémák biztos és egyetlen megoldására, s a legpontosabban tudják, miként garantálható az elnyomott orosz nép rózsaszín jövője.

Szimon polgári családból származott: apja elismert orvos volt, aki egyetlen fiának jó iskoláztatást biztosított. Mindemellett már korán beléivódtak a demokratikus, liberális eszmék, melyek hatására a katonai főiskolán is a liberálisokhoz csapódott, s részt is vett néhány gyűlésükön. De ugyanakkor nyilvánvalóvá vált számára, hogy a liberálisok túl gyengék és nem elég céltudatosak ahhoz, hogy olyan komoly fenyegetést jelentsenek, mint a szocializmus. Feltűnt neki, hogy a szocialisták egyre hangosabban, követelődzőbben és megfélemlíthetetlenebbül agitáltak. Bár hallani lehetett összeesküvés-elméletekről, valamint legendákat letartóztatott, illetve külföldre száműzött vezérekről is. Szimon aligha szimpatizált a szocialistákkal, túl erőszakosak, nem eléggé rafináltak, és túl hangosak voltak az ő polgári fülének, de nem akarta, hogy a végén a rossz oldalra kerüljön. Cselekednie kellett. Döntenie kellett, de még habozott, mert nem voltak elég átláthatóak az események, még túl sok minden volt bizonytalan.

Közben a fronton megérintették bizonyos ideológiák, melyek hatására a sebesülését és a hazájába való visszahelyezését követően más tévelygőkkel és felismerést keresőkkel létrehozott egy, az ókori görögök filozófiai írásait tanulmányozó kört, amitől továbbhaladást remélt. Szimon Dzsasi nem érezte magát sem reformernek, sem forradalmárnak. Mint feletteseinek alárendelt katona, ellenvetés nélkül szolgálta a hadsereget, annak egyértelmű hierarchiájával, fegyelmével és munkarendjével. Szerette a tiszta és világos struktúrákat, a szabályozott viszonyokat, melyekben mindenki pontosan tudta a saját helyét. Racionális ember volt. Gáláns, nagyvonalú, engedékeny, inkább mogorva és zárkózott természetű, nem a lángoló eszmék és tettek embere. Semmi baja nem volt a cárral, de egyben némi szánalmat érzett a parasztok iránt is, ami akkoriban divat is volt.

Egy furcsa tulajdonsága különösképpen tetszett a csokoládégyárosnak, amiért igazán jó partinak találta a lánya számára. Szimon szentimentális polgár volt, aki nagyra értékelte a múltat. Rajongott Puskin Oroszországáért, a nagy napóleoni bálokról álmodozott, s rendre meghatódott a Hattyúk tavá-tól. Mindazért rajongott, amiért az ükapám is, azaz a cárért és az általa meghatározott világért. Ez egyedülálló és csodálnivaló volt egy fiatalembernél, s ez nagyon közel állt az ükapám világképéhez. Szimon szíve a régi Oroszországért dobogott, az európai előkelőségekért, a régi jó világ szép és csillogó életéért, azaz azért, amit annak képzelt. A hagyománytisztelet az ükapámnak azt jelentette, hogy az előkelőség értékei szerint élni, szerénynek lenni, kiváló tulajdonságokkal bírni, de semmi élvhajhászat vagy túlzó puritanizmus. S pontosan tudni, hogy melyik társadalmi osztály mire van predesztinálva, így a társadalom tagjaként melyik hely illeti meg, amit el kell foglalnia.

Mivel ükapám egy elszegényedett grúz kisnemesi családból származott, egy krími gyógyhotelben végezte cukrásztanulmányait. Nagyon gyorsan lett segédből a cukrászat vezetője. Művészete révén sok gazdag előkelőséget megnyert törzsvevőnek, akiknek aztán a pártfogását élvezte, s akik támogatásának köszönhetően végül két évre Budapestre került egy korábban a bécsi udvarnál dolgozó mestercukrász mellé. Ükapám egész Európából gyűjtögette a tapasztalatokat, bejárva néhány kiváló nyugat-európai cukrászatot, majd a főnökei várakozása ellenére elhatározta, hogy visszatér a hazájába és megalapítja a saját cukrászatát. Felfedezett egy varázslatosan titkos formulát, de sajnos nincs pontos információm arról, hogy hol fejlesztette ki semmivel össze nem hasonlítható csokoládéreceptjét. Mindenesetre birtokában volt egy olyan recept, amivel a forró csokoládé ízét forradalmasította.

Ezt a receptet, illetve az ennek alapján készített forró csokoládét történetünk ezen pontján főszereplővé kell tennem, Brilka. Mivel az ital összetevőit nem árulhatom el (semmilyen körülmények között, semmi esetre sem, soha, soha, sohasem!), meg kell próbálnom leírni a leírhatatlant. Sajnos arról sincs tudomásom, hogy az ükapám ezt a receptet ténylegesen maga fejlesztette-e ki, vagy valahonnan szerezte, mindenesetre hadititokként őrizte. De egy biztos: hazájába való visszatértekor a siker garanciája már a zsebében volt (varázslatos csokoládéjának mellékhatásáról akkor még fogalma sem lehetett). Voltaképpen ez egy egyszerű, bécsi ízlésvilágú forrócsokoládé-recept volt, azaz nem kakaó-, hanem csokoládéalapú. Először elkészült a csokoládé, s azt olvasztották fel és keverték össze a többi adalékkal. De valami ebben az összeállításban és keverésben olyan speciális volt, hogy a végeredményt egyedülállóvá, ellenállhatatlanná, nyugtalanítóvá tette. Már az illata olyan csábító és intenzív volt, hogy az embernek azonnal a forrásához kellett sietnie. A csokoládé sűrű és erős volt, fekete, mint egy vihar előtti éjszaka, és kis adagokban, forrón, de nem túl forrón, kis csészékben és – ideális esetben – ezüst kiskanállal fogyasztották. Az íze összehasonlíthatatlan volt, egy szellemi eksztázissal, földöntúli élvezettel ért fel. Az ember egybeolvadt az édes masszával, belefeledkezett a puszta élvezetbe, elfelejtkezett a környező világról, és megmagyarázhatatlan boldogság töltötte el. S ez mindig így történt, amikor valaki megkóstolta.

Épp a századfordulón tért haza Budapestről a titkos recepttel a zsebében. Ükapám büszke volt mindarra, amit elért, és biztos volt benne, hogy hazájába, a grúz vidékre is át tudja plántálni Párizs vagy Bécs eleganciáját és előkelőségét, s képes befolyásolni, meg tudja változtatni az emberek ízlését. Hazatérte után feleségül vette a Szent Szűzanya-kolostor egyik növendékét, egy vallásos és hallgatag, mondhatni depresszióra hajlamos, Ketevan nevű fiatal nőt, aki fikarcnyit sem törődött az Orosz Birodalommal. Grúzia bekebelezése utáni alávetettségét a teljes grúz történelem legnagyobb tragédiájának tartotta, és egész életében megtagadta, hogy oroszul beszéljen. Ükapám beleszeretett, s noha nem egy mások által összehozott házasság volt, mégsem volt boldog. Teljesen különböző értékeket vallottak. Ketevan Oroszországban látta minden baj eredőjét, míg az ükapám úgy gondolta, Oroszország esély Grúzia számára, szerinte az oroszok teszik lehetővé, hogy a Kaukázus a világkultúra részévé váljon, és legyőzze a nép írástudatlanságát és a grúz kisnemesség kapzsiságát. Két lábbal a földön állt, és kihasználta mindazokat az előnyöket, amiket együttműködő életstílusa lehetővé tett. Felesége viszont szünet nélkül hajtogatta, hogy Grúzia nem más, mint gyarmat, és a szláv kultúra elnyomja a kaukázusit.

– Mi magunk hívtuk be a hatalmas szomszédunkat, mi hívtuk meg őket – próbálta ükapám házasságuk első hónapjaiban áthangolni a feleségét.

– Mi segítségül hívtuk őket, s nem megszállóknak – ellenkezett Ketevan. – A királyunk egyszerűen belefáradt a muszlim szomszédok megszállássorozatába és kalandozásaiba, s a feltételezése szerinti kisebbik rosszat választotta, amikor felkérte a cárt a védelmi szerződés aláírására. Egy védelmi szerződést, hangsúlyozva a védelmet, szeretnélek emlékeztetni erre.

– Igen, drágám, de ez valójában azt jelentette, hogy alárendeltük magunkat a nagy cári birodalomnak, s ezt a mi királyunk is jól tudta, amikor behozta az országba az oroszokat.

– Biztosan, egyetlenem, csak arra nem számított, hogy északi szomszédunk ezt a meghívást nem néhány évre, hanem néhány évszázadra gondolta.

Ketevan nem adta meg magát könnyen.

– Úgy gondolom, nem helyes örökké a Dávid és Góliát hasonlatot emlegetni, ez túlságosan leegyszerűsíti a dolgokat. Sok grúz járt jól, ebben azért egyetértünk, Ketevan?

– Az alkalmazkodás sokkal inkább színlelt, és ennek mélyén mindig ott az önállóság utáni vágy. S itt a valódi grúzokról beszélek, nem az árulókról – ellenkezett Ketevan megvető pillantást vetve a férjére.

{1} Vlagyimir Viszockij: Nem szeretem. Viczai Péter fordítása.

{2} Anna Ahmatova: Rekviem. Rab Zsuzsa fordítása.