Table of Contents

- I. 1.

- I. 2.

- I. 3.

- I. 4.

- II.

- III. 1.

- III. 2.

- III. 3.

- III. 4.

- IV. 1.

- IV. 2.

- V.

Adam J. Klein

Nem makulátlan hősök

I. kötet

2 kaland 1 kötetben

Nem makulátlan hősök

Alternatíva

Adam J. Klein

NEM MAKULÁTLAN HŐSÖK

I. Kötet

HELMA Könyvek 2025

© Adam J. Klein

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-052-0

Kiadja a HELMA Könyvek 2025.10.22.

Borító: Bakó Lilla

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

A HELMA Könyvek gondozásában eddig
megjelent könyv Adam J. Klein szerzőtől:

- Nem makulátlan hősök - 2025

A könyv megvásárolható többféle
formátumban a HELMA Könyvek weboldalán: www.helma.hu.

TARTALOM

Nem makulátlan hősök

I. 1.

I. 2.

I. 3.

I. 4.

II.

III. 1.

III. 2.

III. 3.

III. 4.

IV. 1.

IV. 2.

V.

Alternatíva

I. 1.

I. 2.

II. 1.

II. 2.

II. 3.

II. 4.

II. 5.

II. 6.

III.

Epilógus

Köszönet V. É.-nek nélkülözhetetlen

észrevételeiért

Sunnyhills City a föld és A Világ Legnagyszerűbb Országának egyik pezsgő nagyvárosa. Az itteni szuperhőscsapat tagjai emberek millióinak reményei és példaképei. Azonban a szuperhősök is csak emberek. Vajon melyikük lesz elég erős, hogy ellenálljon a bűnös élvezeteknek, a politikai korrupciónak, vagy ne paktáljon le földönkívüli inváziós seregekkel, és mindvégig kitartson az elvei mellett?

NEM MAKULÁTLAN

HŐSÖK

ELSŐ RÉSZ

I. 1.

Centurio épp a lakrészében tartózkodott, amikor a kommunikátora heves kékeszöld villanásokkal jelezte, hogy valami fontos dolog történt. Odasietett az éjjeliszekrényéhez és a fülébe helyezte.

– Frank, itt Alister. – Az igazgató hangja fáradtnak és gondterheltnek tűnt. – A rendőrségtől érkezett segélykérés: az SH Central Banknál túszejtés történt, és heves tűzpárbaj tört ki.

– Csapat, hallottátok? – kérdezte Frank.

– Igen!

– Igen! – szólalt meg szinte egyszerre két női hang, Rebecca és Jane is nyugtázta.

– Vettem, főnök! – szólalt meg végül egy komorabb férfihang is, Timé.

– A gép három percen belül fel tud szállni – közölte az igazgató.

– Nos, mindenki hallotta! Ne várakoztassuk meg a rosszfiúkat! – jött tűzbe Frank.

A kutatóintézetet egy több hektárnyi használaton kívüli katonai reptér egyik sarkába húzták fel. A bázis a város északkeleti határában feküdt a North River túlsó partján. Ez volt az állommáshelye Frank Smith, azaz Centurio szuperhős csapatának. A csapat tagjai voltak még Rebecca Robinson, azaz Skorpió, a közelharc és a beszivárgás specialistája, Timothy „Tim” Corwell, azaz Doki, a gyógyszerész kutatóból lett mágikus nagymester, valamint Jane Howden, azaz Vasszűz, az igazgató unokahúga, feltaláló, aki nevét az általa használt és fejlesztett mesterséges intelligenciával ellátott szuperpáncél után kapta.

A csapat gépe már a cél felé tartott, miközben zajlott az eligazítás. A rendőrségi információk szerint bankrablók vagy terroristák kipucolták az SH Central Bank páncéltermét, és jelentős mennyiségű arannyal és készpénzzel menekülőre fogták, azonban hiba csúszott a számításaikba: a heves tűzharc miatt az elkövetők egy része a bank épületében ragadt, míg többen a városban száguldoztak egy katonai terepjáróval és egy pénzszállítóval.

Miután a gépen megtartotta az eligazítást az egyik tiszt, hátralépett, és pátoszosan Centurióra meredt, várta parancsait.

– Rendben, emberek! A gép a levegőben marad, és segíti a felderítést! – kezdett bele Centurio. – A toronyházak között úgy sem nagyon tudnánk manőverezni vele. Rebecca, Doki, én és a Vasszűz 2-es üldözőbe vesszük a jómadarakat, ha szétválnak, mi is így teszünk. Jane, te pedig a banknál maradsz, és segítesz a rendőröknek felszámolni a terroristafészket!

Miközben Centurio a parancsokat osztogatta, az iménti eligazítást tartó tiszt figyelme hamar elkalandozott. Tekintete először Skorpión akadt meg, a nőnek vörös, rövid, tüskés haja volt, fekete testhezálló bevetési ruhát hordott, amin, ha nem lettek volna megerősített kompozit páncélelemek, többek között a térdénél, vállánál vagy a könyökénél, úgy nézhetett volna ki, mintha egy beöltözős felnőttfilmből lépett volna elő. Bármelyik terrorista szívesen megadta volna magát neki, még az eligazító tiszt is…

Majd figyelme Vasszűzre vándorolt. A másik nő teljes testpáncélja is valamennyire testhezálló volt. Színezésében ízlésesen keveredett a fehér és világos rózsaszín, nem volt csiricsáré. Jobb combjához egy akkora impulzusmordály volt erősítve, hogy azt bármely fegyvermániákus férfi megirigyelte volt.

Közvetlenül mellette állt, ugyanazzal a testtartással, karba font kézzel a Vasszűz 2-es, amit, bár szintén tudott ember használni, jelen esetben a JESSYCA nevű mesterséges intelligencia irányított. JESSYCA-t az igazgató és Jane fejlesztették ki, és számos funkcióval bírt, a bázis és több jármű vezérlésében is részt tudott venni. A Vasszűz 2-es két és fél méter magas volt, ereje és gyorsasága hamar elbizonytalanította az ellenfeleket.

Doki a sarokból, a félhomályból figyelt, arca kicsit beesett volt, bőre, mintha szürkés lett volna. Fáradtnak tűnt. Most térdig érő, fekete, aranyszegélyes köpenyt viselt, ujjain különböző ékkövekkel díszített gyűrűk sorakoztak. Nem magamutogatásból hordta őket, hanem mert bizonyos képeségekkel ruházták fel őt vagy a meglévő erőit növelték. Doki fáradtságáról az a hír járta, hogy a Rend, amely kiképezte, alkalmanként meditatív állapotban folytatott harcokat vár el tőle. Ezek néha nagyon megterhelőek, alkalmanként egy-egy csata után, volt, hogy napokig katatónszerű állapotban vegetált, de eddig még mindig győzött!

Miközben Centurio hevesen gesztikulált, a tiszt figyelme végül rajta állapodott meg. Kisportolt, erőtől duzzadó testét A Világ Legnagyszerűbb Országának nemzeti színeibe bújtatott mez fedte. Centurio az első különleges kezeléseknek alávetett szuperkatona, igazi idealista. A tiszt elégedetten bólogatott. Igen, ők Sunnyhills City szuperhős csapat, és igen, a tágabb értelemben vett csapatnak ő is tagja a sok felderítő, adminisztrátor, fejlesztő és kommandós között.

– Mindenki megértette a feladatát? – kérdezte végül Centurio.

– Igen! – hangzott az egyöntetű válasz. Az emberei a pokolba is követték volna Franket.

A gép nem sokkal később ért a bank épülete fölé. Ekkor érkezett az újabb jelentés: a menekülő bankrablók szétváltak, a pénzszállító tovább tartott dél felé, az óceán irányába, a terepjáró kelet felé igyekezett, valószínűleg a déli autópálya hídján akarja elhagyni a várost.

A gép pár sarokkal a bank épületétől délre lelassított, és kicsit lejjebb ereszkedett. Kinyílt a raktér hátsó ajtaja, Doki végrehajtott pár mudrát, miközben mormolt valamit. Skorpiót és Centuriót egy nagy, áttetsző, aranyszínű gömb fogta körül.

– Pár sarokkal lejjebb van egy Humv – mutatott arra Tim –, valószínűleg a Nemzeti Gárdáé, oda irányítalak titeket.

Eközben Jane a Vasszűz 1-esben a bank felé vette az irányt a páncél talpába épített mini hajtóműveknek köszönhetően.

Doki bemutatott néhány másik mudrát, aminek következtében a talpánál, a bokájánál és a csuklójánál szintén áttetsző aranyszínű yantrák jelentek meg, és lassan forogni kezdtek.

Az új parancsnak megfelelően Doki és a Vasszűz 2-es a terepjárót vette üldözőbe.

Az aranygömb földet érve felbomlott, Centurio és Skorpió beszállt a Humvba, és a pénzszállító után hajtott. Skorpió a jármű tetején lévő forgó géppuskaállást foglalta el.

Vasszűz 1-es a földfelszín fölött pár tíz centivel repülve közelített a bank tíz emelet magas, üvegkocka épülete felé. Másfél tömb távolságból egy rendőr sietett felé.

– Hogy haladnak, hadnagy? – hangzott a női géphang kérdése.

– Legalább nyolc-tíz elkövető ragadt az épületben, van velük legalább negyven-ötven túsz, alkalmazottak és ügyfelek. Jól fel vannak szerelve, alig tudunk az épület közvetlen közelébe férkőzni.

Közben közelebb értek az épülethez. Heves fegyverkelepelés. Az épület ablakai több helyen kitörtek. A bejárathoz legközelebbi két rendőrautót szitává lőtték.

– Nálatok mi a helyzet, Frank? – kérdezte Jane.

– Beértük a pénzszállítót.

Közben itt is heves tűzpárbaj bontakozott ki. Skorpió a géppuskából lőtt, ami a páncélozott pénzszállítón csak korlátozott mértékben okozott sérüléseket. A válasz hamar megérkezett, több gépfegyverből viszonozták rájuk a tüzet.

Jane nagyjából egy emelet magasra emelkedett, és szenzoraival pásztázni próbálta az épületet. Az egyik ablakban egy gránátvetős alak bukkan fel. Jane gyorsan és kecsesen tért ki a lövedék elől. Majd villámgyorsan válaszolt impulzusmordályával. A darabokra hulló irodabútorok és felreppenő papírok között egy terrorista holtan esett össze.

Vasszűz kézjelekkel a második emelet átellenes sarka felé irányította a rendőrök figyelmét, akik heves tüzelésbe kezdtek. Néhány bizonytalan válaszlövés után elhallgattak a fegyverek – ott is ártalmatlanítottak egy elkövetőt.

Majd a harmadik emelet közepéről és a negyedik széléről is tűz alá vették Jane-t, aki két gyors sorozat leadása után tovább pásztázott. Leszállt az aszfaltra, intett a kommandósoknak, azok két oldalról a falhoz lapultak. Hárman három irányból közelítettek a bejárat felé. A rendőrök még a lépcső tövében vártak a jelre, amikor Vasszűz megragadta az ajtószárnyakat, kicsit elemelkedve a talajtól a hajtóműveit használva távolodni kezdett a földtől, és húzta magával az ajtókat. A bankrablók által épített barikád recsegve-ropogva dőlt össze. Fegyverével a kezében az előteret pásztázta, és intett a kommandósoknak. Végül a hadnagy is megérkezett. Jane odaszólt neki:

– A többiek után kell mennem, innen már boldogulnak! – És tovaszállt.

Skorpió a géppuska utolsó töltényeit is kilőtte a pénzszállítóra, eddig két bankrablót szedett le, de helyüket újabbak vették át.

– Frank, kifogytam, adj valamit!

Centurio felnyújtott neki egy shotgunt.

– Max két töltény, más nincs! – figyelmeztette a férfi. – Gyorsak, lassan meglógnak, célozz a kerekekre!

A nő úgy tett. Az első lövés talált. A pénzszállító kicsit imbolygott jobbra és balra, de a sofőr nem vesztette el az uralmat a jármű felett. Rebecca célba vette a másik hátsó kereket is, célzott és lőtt. A találat következtében némiképp leült a kocsi hátulja, és lassult is, de rendületlenül hajtott tovább. Ekkor gránát gurult végig az úttesten. A Humv anyósülés felöli kereke pont akkor ért oda, amikor robban. A robbanás megdobta a kocsit, ami azután a földhöz csapódott, nagyot rántva az utasain. Szerencsére a jármű testét úgy építették meg, hogy aknára futás ellen is védje az utasokat, azonban a kerék és a tengely nem bírták tovább, a szétszakad gumi cafatjai szétrepültek. A kocsi bal első kerék nélkül egyre lassulva csúszott előre. Centurio dühösen csapott a kormányra, és Rebecca hogyléte felől érdeklődött. Amikor a pénzszállító elérte a következő sarkot, egy hihetetlenül gyors tárgy baloldalról eltalálta a hátsó részét. A bankrablók járgánya kétszázhetven fokban megpördült. Az egyik terrorista kizuhant belőle és véres húscafattá roncsolódott.

A pénzszállító többé nem mozdult. A következő kereszteződésben Vasszűz lebegett, és mintha kicsit kótyagosan, lassan, bizonytalanul tért vissza a kocsi felé. Addigra már Skorpió és Centurio is összeszedték magukat, és bicegve igyekeztek a másik jármű felé. Skorpió baljával a bordáit markolta, míg jobbjával elővette az egyik beépített elektrosokkolóval ellátott viperáját.

Ahogy a két szuperhős közeledett a lerobbant járműhöz, észrevették, hogy a raktérben egy vérben ázó férfi ül, szeme lehunyva, karjai a teste mellett, fegyvere az ölében. Az élet már kiszállt belőle. Elől még két férfi volt; az anyósülésen lévő előre dőlt, feje olyan szögben állt, hogy már tudták, nem jelenthet veszélyt, szájából valami ragacsos, lassú nedv folyt. A sofőr feje hátrabicsaklott, de még lélegzett. Amíg ketten közeledtek felé, jobb karjával hevesen próbált matatni, de csak szánalmas vergődés lett belőle. Amikor a bankrabló a pár lépésre érkező Centurio szemébe nézett, gyilkos indulat volt benne. Centurio egy pillanatra megdermedt, a kocsiban ülő férfi elvicsorodott, majd felrobbant a mellkasa. A kereszteződés másik ágából Vasszűz támolygott feléjük, kezében az impulzusmordály. A férfi mellkasában két ökölnyi lyuk gőzölgött.

– Ezt még ki akartam hallgatni… – rótta meg Skorpió Vasszüzet.

– Bocs, hogy féltem a barátaim életét! – replikázott zihálások közepette Jane.

– Íme a gyilkos fegyver. – Skorpió kivette az elhunyt férfi kezéből a rádiót.

– Ennek a palinak fél perc sem maradt hátra az életéből, nézz csak rá! – dühöngött elcsigázottan Vasszűz.

– Annyi idő alatt sok infót kiszedhettem volna belőle! Egyáltalán mit keresel itt?! Az volt a parancs, hogy a banknál segítsd a zsarukat!

– Hölgyeim, hölgyeim! – szólt végre közbe Centurio. – Való igaz, hogy nem lehetünk elég óvatosak. Köszönjük, Jane! Nem tudhattad, de abban igaza van Rebnek, hogy mit…

A mondatot egy hatalmas robbanás szakította félbe. A detonáció a bank felől jött, fekete füstoszlop szállt fel.

– Ó, istenem! – fordult a hang irányába Centurio.

Centurio a fülében lévő kommunikátorhoz kapott:

– Doki, remélem, legalább te szolgálhatsz valami jó hírrel!

– Sajnálom, Frank! – jött a válasz. – Egy képzett mágus is volt velük, Vasszűz 2-t kilőtték. Őt egy energiapajzsba zárva biztonságba helyeztem, a jeladó alapján megtaláljátok. A bankrablókat egészen az erdőig üldöztem az autópályán, ott nyitottak egy portált, és eltűntek!

– Jól van, akkor menjünk vissza a… – fordult Centurio a csapattársaihoz, de már csak Rebeccát találta ott, Vasszűz több háztömbnyire tőlük repült a bank felé… bankhoz – halkította le végül a hangját.

A csapat újra a bank épületének közelében állt össze. A rendőrhadnagy beszámolóját hallgatták:

– Az itt ragadt rablókkal mind végeztünk. Jelen ismereteink szerint vagy egy tucat túszt a harmadikon lévő étkezőben tereltek össze, és bombákat telepítettek. A robbanás következtében tűz ütött ki – ezt nem kellett ecsetelni. Már mindenki látta, ahogy ég az épület. A tűzoltók már megkezdték az oltást – a többi túszt kimenekítettük, de valószínűleg százas nagyságrendben lesznek sebesültek a környéken lakók, a túszok és a kollégák körében a robbanás ereje miatt.

– Ez minden? – kérdezte Centurio.

– Hát nem tudom, uram…

– Na, csak bökje ki!

– Az épület terveinek előzetes tanulmányozása alapján úgy tűnik, hogy a szerverterem pont az étkezde felett volt, elég valószínű, hogy megsemmisült. Nyilván nem tudjuk, milyen adatok voltak ott tárolva, vagy van-e másolat belőlük… de ezt majd az oltás után még meg kell vizsgálni.

– Na, itt valami nem stimmel – vette át a szót Centurio. – A pénzszállító üres volt, a másik menekülő brigád nem sok mindent vihetett magával. Mi a helyzet a páncélteremmel?

– Egyelőre még nem férünk hozzá a tűz miatt, uram.

– Szerintem túldimenzionáljátok ezt az egészet – mondta elnyűtten Vasszűz. – Ha nem bankrablók voltak, akkor szimpla terroristák, akik zavart akartak kelteni. Ez volt az utolsó akciójuk, szinte mind meghalt. Amúgy meg törvényi előírás, hogy minden banknak legalább két külön helyen lévő szerveren kell tartania az adatait, pont az ilyen esetek miatt – majd letaglózottan a szállító járművük felé indult.

I. 2.

Az akció mindenkiből bőven kivett. Doki a lakrészébe érve az egyik antik asztalon egy borítékot vett észre. Varázslattal zárták le. Neki nem esett nehezére felbontani. Egy hely leírását tartalmazta az üzenet. A jobb keze mutató és középső ujja közé vette a borítékot, és addig koncentrált, amíg az ki nem gyulladt. Pár lépést tett a kandalló felé és beledobta. Fáradt volt, mocskos és sebesült, de az üzenet mégis izgalomba hozta. Belépett a nagyméretű gardróbjába. Megmarkolta az egyik öltönyszettet, erősen koncentrált, míg baljával újra mudrákat mutatott be. A ruha átolvadt rá, a koszfoltok eltűntek az arcáról. A másik akasztóról ballonkabátot, a polcról kalapot vett fel. Az egyik sarokban lévő nagy, letakart tükörhöz lépett, és lerántotta róla a leplet, amit szórakozottan az egyik polcra hajította. Rendes, fakeretes állótükör. Megállt előtte, majd behunyta szemét, újra koncentrált. Elméjébe idézte azt a másik világot, azt a város, azt a pályaudvart, amit a levél megjelölt. Mire kinyitotta a szemét, a tükör már átjáróként funkcionált. Belépett rajta.

Egy sikátorban bukkant elő. Ahogy halad a nyílt tér felé, egy piac képe bontakozott ki. A galaxis minden létformája adott és vett ezen a piacon, furamód mégis leginkább egy arab bazárra hasonlított. Furcsa, szőrős, kevéssé humanoid gyerekek szaladtak el mellette. Nagydarab, ráncos, elefántbőrszerű arccal megáldott asszonyságok kínáltak gyümölcsöt, zöldséget. Máshol mindenféle rongyokba csavart szikár, magas, kifejezéstelen arcú alakok sütögettek mindenféle herkentyűszerűséget és kínálták eladásra. Feltűnésmentesen haladt át a kavalkádon, majd a pályaudvar oldalsó bejáratához ért. Talán ha eddig háromszor járt ezen a helyen. Átvágtatott a központi várón, ahol épp csak lézengtek az élőlények. Néhányan jegyért álltak sorba, mások a padokon diskuráltak, újságot vagy tabletjeiket böngészték, nem nagyon törődtek másokkal. Az átellenes oldalon lévő folyosón elhelyezett csomagmegőrzőhöz ért. Megkereste a levélben feltüntetett számú trezort, és kinyitotta. Kivette belőle a nagyjából tégla méretű, barna, fóliázott csomagot. Egy pillanatra végtelen nyugalom és megkönnyebbülés lett úrrá rajta. Majd visszatért a földi lakrészébe, Sunnyhills Citybe.

I. 3.

Másnap reggel

Doki lakrészének szépen kidolgozott faajtaján először csak pár halk kopogás hallatszott. Válasz nem érkezett. Az egyre hangosodó kopogás egy ponton dörömbölésbe csapott át. Mivel válasz továbbra sem érkezett, Jane szórakozottan nyitott be a lakrészbe. Doki a nagy szoba padlóján feküdt a kandalló mellett, azzal majdnem párhuzamosan. Csak egy fehér fürdőköpeny volt rajta, amely nagyrészt ki volt bomolva, épp csak az alfelét fedte.

– Hm – szakadt fel önkéntelenül is Jane-ből.

Szórakozottan becsukta az ajtót. Kényelmes fehér-szürke edzőruhájában végtelen könnyedséggel Doki mellett termett, féltérdre ereszkedett, és gyengéden paskolni kezdte a férfi arcát, miközben szólongatta.

Doki a szokásosnál is nyúzottabbnak tűnt. Arca annyira beesett, hogy szinte látszottak a csontjai, bőre nagyrészt olyan sápadt, barnás volt, mint az épp elégő papír széle, továbbá nagy, szürke foltok éktelenkedtek rajta. Kecskeszakálla és haja szinte teljesen megőszült. Nyugodtnak tűnt – akár egy hulla, de valami kis felületes légzése még volt.

A paskolás egyre erősebb lett, de nem váltott ki reakciót, majd végül Jane egy pillanatba sűrítette dühét, és egy jó nagyot lekevert Dokinak. Tim arcán egy öt centis vágás keletkezett, amiből vér szivárgott. A nő elmosolyodott, nem érzett megbánást. Ez van, ha a művégtagjával üt. Ugyanis jobb karja válltól, és jobb lába bokától lefelé mesterségesek voltak. Egy balesetben vesztette el őket. Akkor hunyt el az apja, Bertrand Howden, Alister Howden, az igazgató öccse is. A művégtag továbbfejlesztésében is részt vállalt. Akárcsak a másik két férfinak, Jane-nek is kiemelkedő tehetsége volt a mérnöki tudományokhoz.

– Hát jó – sóhajtotta a Vasszűz.

Felállt és céltudatosan a könyvespolchoz sietett, pontosan tudta, hogy mit és hol keres. Lekapta az egyik könyvet. Visszaguggolt Doki mellé, és a mellkasán lapozgatni kezdett. Az egyik oldalon egy aranyfényben derengő elevennek tűnő bonyolult szimbólumot talált. Két ujjával megragadta, és némi erőfeszítés árán lehúzta a könyv lapjáról. A kötetet félredobta és egy erőteljes csapás kíséretében a szimbólumot a Doki mellkasára helyezte. Amaz egy pillanat alatt felült, levegőért kapkodott, és értetlenül nézett körbe, miközben a szívét markolászta. A nő gyengéden fogta a férfi fejét, másik kezével a szívét markolászó kezét nyugtatta, és pisszegett neki, majd újra hanyatt fektette.

– Ne beszélj, ne mozogj! Még szívrohamot kapsz nekem…

Majd Jane a fülében lévő kommunikátorhoz nyúlt:

– Orvoscsapatot kérek Doki lakrészébe, Tim megint túlzásba vitte kicsit az interdimenzionális harcot… – itt cinkosul Dokira kacsintott –, közvetlen veszély elhárítva, de nagyon legyengült.

Mire újra a férfira nézett, annak arca ismét hétköznapi lett, valamivel húsosabb és a barnásszürkés árnyalatok mind eltűntek róla, haja és kecskeszakálla ismét csak pár ősz csíkot tartalmazott. A vágás az arcán azonban nagyon is változatlan volt, a vér alvadni kezdett.

A nő összezárta a férfin a fürdőköpenyt.

– Estére rendbe kell jönnöd, az elnök beszédében ismét köszönetet mond nekünk.

I. 4.

Este

Leslie White A Világ Legnagyszerűbb Országának elnöke. Ciklusa a végéhez közeledik, a kampányidőszak épp csak most rajtol el. A számai, a mért adatai se nem rosszak, se nem jók. Még bármi lehet a választás kimenetele, ezért minden olyan alkalom, amikor a Sunnyhills City-beli szuperhősökkel parolázhat, vagy csak valami fontos ügyben megemlítheti őket, úgy kellett neki, mint egy falat kenyér. Talán pár százalékot tolhat a népszerűségén. A kampány elkövetkező szűk háromnegyed éve aggasztóan hosszúnak tűnt, szinte minden lépését előre meg kellett terveznie a stábjának. A választás kimenetele pár tízezer kertvárosi anyukán, fegyverbolond férfin, elégedettlen kisebbségin vagy munkanélküli friss diplomáson fog múlni.

Természetesen miről másról is beszélhetne, mint az előző nap történt „aggasztó incidensről”. Túl sok konkrétumot valóban nem tud, és nem is mondhat, hiszen a kevés tény inkább aggodalomra ad okot, mintsem a nagyközönség megnyugtatására. Például nincs arra sem válasz, hogy hogyan lehet az, hogy a bank páncélterme kongott az ürességtől, és a pénzszállító autóban sem találtak semmit – a három hullán kívül. Ezért erről nem beszélt. Mint ahogy arról sem, hogy a bank biztonsági szervereit, amelyek az épületen kívül voltak, a rablás előtt egy héttel hackertámadás érte, így a robbanással gyakorlatilag egy csomó adat elveszett. Ezért csak arról biztosíthat mindenkit, hogy a betétbiztosítási alap minden befektetőt a törvényekben biztosított limitig kárpótol.

Aztán a szuperhősök patikamérlegen kimért méltatásába kezd, hogy ne tűnjön sem törleszkedőnek, de mégis kiemelje nélkülözhetetlen szerepüket, amelynek fényéből – remélhetőleg – neki is jut némi tükröződés.

A Világ Legnagyszerűbb Országának és a jóérzésű emberek közösségének ellenségeihez is szól, minden hasonló akcióra válaszként kemény megtorlást ígér.

Végül külön kiemeli Timothy Corwellt, Dokit, aki tudomása szerint súlyosan megsérült a harcokban. Hogy ez a részéről tudatos csúsztatás, nemtörődömség, vagy csak szimplán téves információkhoz jutott, már sosem fog kiderülni, de nem is számit. Majd ismét a nemzethez és a jóérzésű ember közösségéhez fordul, hogy imádkozzanak a nagyszerű férfiért, és ő is kíván neki mihamarabbi felépülést.

Az Intézet központjában, a nagy konferenciateremben az éppen szolgálatban lévő technikusok, kisegítők, fegyveresek és a csapat tagjai, meg persze az igazgató, nagy kivetítőn nézték a beszédet. Doki az első sorban ült egy kerekesszékben – még nem épült fel teljesen. A beszéd végén minden taps, ujjongás és jókívánság felé irányult.

II.

Két és fél hónappal később

Sunnyhills Cityben ez a nap is ugyanúgy indult, mint bármely hétköznap az évben. Diákok és dolgozók végeláthatatlan hada haladt a reggeli órákban úti célja felé kocsival, busszal, metróval vagy biciklivel. Tizenegy óra felé megjelentek az első fecskék, akik harapni akartak valamit, az utcákon és a gyorséttermekben növekedni kezdett a tömeg. Mások, akik inkább a kései ebéd hívei, egy cigivel és/vagy kávéval éppen valahányadik szünetüket töltötték az irodaházak bejáratánál, illetve valamelyik teraszon.

Ekkor történt, hirtelen, mintha megnyílt volna az ég: három óriási, zeppelinformájú ezüstös űrhajó jelent meg a felső légkör határán a város felett, a semmiből tűntek elő fokozatosan. Az, hogy a felszínről is jól kivehetőek voltak, komoly aggodalomra adott okot.

Némileg még közeledtek is, így tovább nőttek. Közben ezerszámra ontották magukból a kisebb méretű vadászokat és a valamivel nagyobb csapatszállító hajókat.

Az Intézet egész területén beindultak a vészhelyzeti fények. A csapat és a kisegítő erők seperc alatt útrakészek voltak, felszállás után a városközpont felé vették az irányt, ahonnan a leghevesebb harcokról érkeztek beszámolók.

– Centurio, új parancs érkezett: irány északkelet, jelentést kaptunk arról, hogy a várost övező hegyek között is terveznek landolni az inváziós erők. Ez mindenképp megakadályozandó, nehogy bekerítsék a várost – szólt a hangosbeszélőn az igazgató a gép legénységéhez.

– Uram, a városközpont felé kell vennünk az irányt, mielőtt ott koncentrálják erőiket – hangzott a válasz.

– Uram… – A gép pilótája kérdőn nézett Centurióra.

– Tudod, Frank, hogy annak az elvnek vagyok a híve, hogy a harctéren lévők tudják a legjobban felmérni a helyzetet, és a helyes döntést meghozni, de ez az ügy most olyan léptékű, amilyennel még nem találkoztunk. Ez az utasítás közvetlenül White elnök úrtól érkezett!

Feszült másodpercek teltek el. Mindenki Centurio parancsát várta. Az imént megszólaló pilóta arcán gyöngyözni kezdett az izzadság. Szinte elhaló hangon ismételte meg a kérdést:

– Uram?

– Hallották, közvetlenül az elnök adta parancsba: irány északkelet!

Mindenki megkönnyebbült.

Centurio, mintha csak arról értesült volna, hogy sajtburgeréhez nem tudnak extra adag sültkrumplit adni, méltóságát megőrizve a taktikai asztaltól a parancsnoki székhez ment, és leült. Pedig belülről nagyon is őrölte a feszültség, fogait úgy csikorgatta, hogy senki ne lássa.

Már vagy negyedórája távolodtak a várostól, Jane közben a tabletjét pörgette. Újra és újra átnézte a khaarnaxi hajókról szerzett értesüléseket, a nemrég véget ért polgárháború kimeneteléről szóló jelentéseket.