Borítószöveg

„Nem tartozom senkihez. Nincs egyetlen emberem, barát, nő, rokon, akinek társaságát hosszabb ideig bírnám; nincs olyan emberi közösség, céh, osztály, amelyben el tudok helyezkedni; szemléletemben, életmódomban, lelki magatartásomban polgár vagyok, s mindenütt hamarább érzem otthon magam, mint polgárok között; anarchiában élek, melyet erkölcstelennek érzek, s nehezen bírom ezt az állapotot.”

„A regény nemcsak Márai életének egy periódusát tárja elénk bizonyítottan, igazoltan életrajzi hitelességgel, de végigvezet bennünket azon a folyamaton, amelynek utolsó stádiumaiban az anarchista-expresszionista szerzőből a konzervatív-liberális értékek elkötelezett támogatója lesz. Megőrzi nyitottságát, tisztánlátását, kritikai érzékét, de az általa vallott értékekből sohasem enged. A polgári értékvilág szétesését ábrázoló – Thomas Mann nevéhez köthető – regények polgáreszmény-válsága hosszú időn át fő témája lesz saját regényeinek. Ez teszi regényeit – többek között az Egy polgár vallomásait – ma is aktuálissá.”

Kakuszi Péter

Copyright © Márai Sándor jogutódai,
S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla-Sztojkov Irodalmi Ügynökség
közvetítette.

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Az utószót írta Kakuszi Péter

ISBN 978-963-620-025-1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ KÖTET

Első fejezet

1

KÉTEMELETES HÁZ mindössze tucat akadt a városban: az, amelyben laktunk, a két honvédkaszárnya s még néhány középület. Később megépítették a hadtestparancsnokság palotáját, az is kétemeletes volt, s villanyos felvonó is járt benne. De ez a mi házunk, a Fő utcán, igazán nagyvárosi háznak tetszett; valóságos bérház volt, kétemeletes, széles homlokzatával, tág kapualjával, széles lépcsőivel – szélhuzat járta ezt a lépcsőházat, a vásárosok délelőtt a lépcsőkön tanyáztak, halinaködmönükben, birkabőr sapkásan, szalonnáztak, pipáztak és köpködtek –, s minden emeletről hosszú ablaksor, tizenkét ablak bámult az utcára. Az első emeleti lakásokhoz, így a miénkhez is, keskeny erkélyt építettek, melynek vaskorlátját nyáron megraktuk földes ládákba ágyazott muskátlifüzérrel. („Csinosítsd városodat!” – ez volt  a jelszó, s egyesület is alakult a nemes ötlet szorgalmazására, a Városszépítő Egyesület.) Nagyon szép s főként tekintélyes ház volt; az első igazán „modern” ház a városban, nyers, vörös téglából épült homlokzata is, az építésze teleragasztotta gipszcifraságokkal az ablakok alját, s általában beleépített mindent, amit a századvégi építész becsvágya ilyen vadonatúj bérházra ráaggathatott.

Ebben a városban minden ház, még az olyan is, ahol több család lakott, és bért fizettek a lakók, családi háznak tetszett. Az igazi város szinte láthatatlan volt, befelé épült, az utcasorok földszintes homlokzata mögött terült el. Ha benézett a vándor a bolthajtásos kapuk egyikén, négy-öt házat látott az udvaron, amelyet teleépítettek az unokák és ükunokák; ha egyik fiú megnősült, ragasztottak neki egy új szárnyat a meglevő épületekhez. A város elrejtőzött a házak udvarain. Az emberek féltékeny, sanda óvatossággal befele éltek, idővel minden család kis, eldugott városrészt épített össze magának, apró háztömböt, melyet hivatalosan és a világ előtt csak az utcai homlokzat képviselt. Nem csoda, hogy a ház, melyben szüleim a század elején lakást vettek, ebben a környezetben valóságos felhőkarcolónak számított, és hamarosan híre ment az egész megyében. Igazi, szomorú bérház volt, amilyent akkor a fővárosban már ezrével építettek: bérház, partájokkal, rácsos, hosszú „gang” tekergett az emeleteken, mosókonyhával, központi fűtéssel és a melléklépcsőn elhelyezett cselédklozetekkel. Addig ilyesmit nem láttak még a városban. A központi fűtés korszerű újítás volt, de a cselédklozetekről is sokat beszéltek, mert – évszázadokon át, finom tapintattal – senki nem érdeklődött, hol és merre végzik a cselédek dolgukat. Ez a „modern” építész, aki a mi bérházunkat építette, újító volt azon a vidéken, mikor művében ilyen határozottan elkülönítette az urak és a cselédek együttélésének szükséghelyeit. Diákkoromban dicsekedtem is, hogy a mi házunkban a cselédek külön klozetre járnak. A valóság az volt, hogy a cselédek, különös szeméremmel és idegenkedéssel, nem látogatták az elkülönített illemhelyeket, s nem is lehet tudni, hová jártak hát. Valószínűleg ahová régebben, azelőtt is, évszázadokon át, az idők elejétől.

Az építész pancsolhatott kedve szerint, nem kellett takarékoskodni a hellyel, sem az anyaggal. A lépcsőházból lakószoba méretű előszobába nyílott az ajtó, tükrös szekrény állott itt, a falon hímzett kefetartó lógott és szarvasagancs, s ez a szoba borzongatóan hideg volt télen, mert elfelejtettek fűtőtestet építeni bele; így aztán nem is fűtötték, s a vendégek bundái jegesre fagytak a fogason. Tulajdonképpen ez lett volna a „főbejárat” a lépcsőházból, de itt csak a megbecsült vendégeknek nyitottak ajtót. A cselédek, a családtagok, a szülők is a folyosóról jártak be a lakásba, a konyha mellett nyílott egy kis üveges ajtó, csengőt sem szereltek ide, kopogtatni kellett a konyhaablakon. A család barátai is erre jártak be a lakásba. A „főbejáratot”, az előszobát az agancsokkal kétszer-háromszor használtuk csak az esztendőben, apám neve napján meg a farsangi estéken. Egyszer, mint különös kegyet, születésnapi ajándékot kértem anyámtól, hogy egy hétköznapon, teljesen egyedül és csak a magam gyönyörűségére bevonulhassak a lépcsőházi előszobán át a lakásba.

Az udvar tégla alakú volt, s rendkívüli kiterjedésű. Közepén nagy méretű poroló állott, mint valamilyen többszemélyes akasztófa, s egy kerekes kút, mely villanyerővel hajtotta fel a vizet a lakásokba. A vízvezetéket akkor még nem ismerték a városban. Minden hajnalban s minden alkonyatkor megjelent a kút mellett a házmester felesége, Dókusné, megindította a kis villanymotort, s addig járatta, amíg a második emeleti eresz alatt elhelyezett biztonsági csőből vékony vízsugár lövellt le az udvarra, jelezve, hogy a legfelső tartály is megtelt már ivóvízzel. Ez a rendkívüli látványosság, különösen a napszállat órájában, összegyűjtötte a ház lakói közül mindazokat, akiknek méltóságát nem sértette a bámészkodás, így elsősorban a gyermekeket és a cselédeket. A villanyvilágítás akkor már a város legtöbb házában divatos volt; felváltva égették a villanylámpákat és az Auer-égős gázlángokat. De nagyon sok helyen világítottak még petróleummal is. Nagyanyám holta napjáig petróleummal töltött függőlámpát égetett, s mikor érettségire kiadtak szüleim koszt-kvártélyra a szomszéd városba, egy kántortanító házához, az esztendőt petróleumfény mellett tanultam és huszonegyeztem át; igaz, ezt az állapotot már magam is korszerűtlennek éreztem, és sértette önérzetemet, hogy ilyen elmaradt helyen kell tanyáznom. Gyermekkoromban a villannyal még büszkélkedtünk odahaza, de hacsak tehettük, vacsorához, vendégek nélkül, meggyújtottuk a puha fényű, tejes színezésű gázégőket. A lakásban gyakran terjengett gázszag. Később egy elmés ember kitalált valamilyen biztonsági gázgyújtót, vékony platinalemezt, melyet az Auer-harisnya fölé szereltek. Gázömlésnél ez a platinalemez rezegni kezdett, átizzott, és gépiesen felrobbantotta a gyúlékony anyagot. Apám szerette a műszaki újdonságokat, s az elsők egyike volt a városban, ki csillárait ilyen biztonsági szerkezettel szereltette fel. De világítottunk petróleummal is, így különösen a cselédek, künn a konyhában; s a házmester is petróleumot égetett a lépcsőházban. A villanyt csodálták, de nem nagyon bíztak még benne.

A központi fűtés is többet zörgött és kotyogott, mint fűtött. Anyám be is állított a gyerekek tanulószobájába egy cserépkályhát, mert nem bízott ebben a gőzcsodában. Mind e század eleji varázsszerek akkoriban inkább csak megnehezítették az életet. A feltalálók a mi kárunkon tanultak. Évtized múlva már zúgott és sistergett a világ villanytól, gőztől, robbanómotortól; de éppen gyermekkoromban fúrtak-faragtak még e találmányokon felfedezőik, s meglehetősen tökéletlen és használhatatlan volt, amit a merész újítók a jámbor hívők nyakába akasztottak. A villany pislákolt, sárga, vaksi fénnyel világított csak. A gőzfűtés mindig farkasordító hidegben akadt el, vagy mértéktelen, párás, nedves hőséggel árasztotta el a szobákat, ezért betegeskedtünk is olyan sokszor. De illett „haladni a korral”. Anyám nővére például nem szívesen „haladt a korral”, fával fűtött fehér porcelánkályhákat, mi hozzá jártunk melegedni a gőzfűtés elől, s élveztük a parázsló bükkfa egyenletes, jó szagú melegét.

Ezt a nagy udvart éles szél járta át, állandó zúgás-süvöltés, mert nyitva állott az északi égtáj, a várost foghíjas karéjban övező, magas, nyáron is havas hegységek felé. A kétemeletes házfrontot az udvar két oldalán egyemeletes épületsorral folytatta az építész; s az udvar végibe építettek még egy nagyon csinos, földszintes tákolmányt, afféle „kétszobás családi házat”, ez volt a házmesterlakás. Mindez messzire nyúlt, és sok helyet foglalt el. Az építész, úgy látszik, maga sem bízott benne, hogy akad lakó a „bérház” minden helyiségébe, s nem is építette meg az udvarban a fölösleges emeleteket. Az egész ház az újkort hirdette, a feltörekvő és építő, vállalkozó kapitalizmus dicsőségét. Ez volt az első ház a városban, mely nem azzal a szándékkal épült, hogy lakói életük végéig ott morzsolják napjaikat a meghitt falak között – úgy tudom, nem is lakik ma senki már e házban a régiek közül, akik a század elején lakást béreltek ott. Bérház volt, partájokkal. A régi patríciuscsaládok nem szívesen vettek volna lakást ilyen házban. Le is nézték kissé a nagy ház jövevény, talajtalan lakóit.

2

APÁM IS ÚGY ÉREZTE, hogy úriember nem fizet bért és nem lakik idegen házban; s mindent elkövetett, hogy mihamar saját házba költözhessünk. De addig még eltelt jó idő, másfél évtized is. A „saját házba” én már csak látogatóba jártam le, nagy diák voltam már akkor, s nincs is jó emlékem arról a fölöslegesen tágas, csaknem fényűző épületről. Gyermekkorom a „bérházban” telt el. Ha ezt a szót gondolom: „otthon”, a Fő utcai ház széles udvarát látom, a hosszú, rácsos folyosókat, a nagy porolót és a villanymotoros kutat. Azt hiszem, mégiscsak sivár, idomtalan ház volt ez. Senki nem tudta, hogyan került oda, lakóit nem fűzte össze barátság, még szomszédolás is alig. Ebben a házban már kasztok éltek, osztályok, felekezetek. A régi házakban, a földszintesekben még családok éltek, ellenségek vagy barátok, de föltétlenül olyan emberek, akiknek oldhatatlan közük volt egymáshoz.

Két zsidó család lakott a házban: egy „neológ”, „haladó”, világfias és polgáriasult, gazdag zsidó család, akik a második emelet egész utcai frontját bérelték, meglehetős zárkózottan és gőgösen éltek, nem keresték a házbeliek ismeretségét; s lenn a földszinten, hátul az udvarban, egy másik, „ortodox”, Lengyelországból bevándorolt, nagyon népes zsidó család, akik szegények voltak, és egész különös módon szaporák, állandóan érkeztek újabb rokonok, születtek gyermekek, s mind együtt éltek hátul az udvarban, három sötét szobában, mely néha, ünnepnapokon, úgy nyüzsgött a vendégek, családtagok zsivajától és sürgésétől, mintha döntő elhatározásra készülnének a gyűlés résztvevői. Ezek a „szegény zsidók” jórészt galíciai öltözetet viseltek még, és szigorúan megtartották a vallási parancsokat – én ugyan nem is tudom, a valóságban olyan szegények voltak-e –, s a ház keresztény lakói mindenesetre jobb szemmel nézték őket, mint a zárkózott, gazdag „neológokat”. Előfordult az is, hogy a földszint „szegény” zsidó családjából egyesek lenyesették a különös hajviseletet, mintegy civil ruhába öltöztek, eldobták a kaftánt, a rókamálas föveget, megnyiratkoztak, megberetválkoztak, módis, korabeli ruhákba öltöztek – ez a nagy változás elég gyorsan bekövetkezett legtöbbjénél. A gyermekek már polgári iskolába jártak, sőt egyesek közülük beiratkoztak a gimnáziumba is. Tíz-tizenöt év múltán nem akadt több kaftános zsidó a házban, de a városban is alig. Olyan sok gyermek élt itt, hogy nem is emlékszem már külön-külön reájuk. Az apa később nevét is megmagyarosította, s ezt a különös nevet vette föl: Jónap. A Jónap család mindenestől bizalmasabb és nyájasabb viszonyban élt a ház keresztény lakóival, mint a másik, az előkelő „neológ” család. Pártfogó hangon beszéltek róluk a házban, csaknem gügyögve: ők voltak a „mi zsidaink”, akik „nagyon derék, tisztességes emberek”, s csaknem büszkén hirdettük, hogy ebben a mi nagy, modern bérházunkban zsidók laknak, igazi zsidók, ahogy ez illett is. A második emelet előkelő zsidó lakóival keveset találkoztunk. Ezek igazán nagyvilági életet éltek, sokat utaztak, gyermekeik a katolikus középiskolákban nevelkedtek, az asszony – sovány, szomorú, szívbajos asszony – nagyon szépen zongorázott, és a fővárosban varratta ruháit. A ház polgári és kispolgári asszonyai persze irigykedtek reá. Weinrébné asszonyság toalettjei szemet szúrtak és rossz vért szültek; magam is méltatlannak és illetlennek éreztem, hogy Weinrébék, akik „mégiscsak zsidók”, szélesebben és előkelőbben élnek, mint például mi, s Weinrébné elegánsabban öltözködik, többet zongorázik és kocsikázik, mint az én édesanyám. „Mindennek van határa” – így gondoltam. Jónapékkal, a gyermekekkel is, már jobban megértettük egymást. Anélkül, hogy alázkodtak volna, zsidóságuk egyszerű beismerésével, s ahogy ragaszkodtak is hozzá, ételeikkel, ruhaviseleteikkel, különös ünnepi szokásaikkal, idegen és zagyva nyelvjárásukkal, ahogy titokzatosan keverték a német, jiddis és magyar szavakat, önként vállalt, hangsúlyozott idegenszerűségükkel inkább csak egzotikus törzsnek láttuk őket, akiket kissé szánni is lehet, s minden jótét keresztény léleknek illik pártfogolni az ilyen gyámoltalan idegeneket. Anyám befőttet küldött le néha Jónap néninek, aki minden ősszel a gyermekágyban lábadozott, s Jónapék húsvétkor szép, tiszta fehér kendőben maceszt küldtek fel ajándékba, melyet udvariasan megköszöntünk, érdeklődve szemléltünk, de azt hiszem, nem nyúlt hozzá senki, a cselédek sem. Szántuk és elfogadtuk Jónapékat, de valahogy úgy, mint a szelídített négereket. Anyám néha társalgott is Jónapnéval, persze csak az emeletről, nagytakarítás közben, lekiáltott néhány barátságos szót. „No, kedves Jónapné” – mondta anyám, s az elnyűtt, vendéghajas, örökké szoptató asszony csendesen így felelt: „Igen, nagyságos asszony.” Nem hiszem, hogy anyám a „társadalmi különbséget” akarta éreztetni a szegény zsidó asszonnyal, mikor egyszerűen „kedves Jónapnénak” szólította; erre semmi szükség nem volt. Jónapék ismerték ezt a különbséget, s eszük ágában sem volt bizalmaskodni; csak sokkal később vettem észre, hogy Jónapék legalább olyan gondosan ügyeltek a maguk elkülönzöttségére, mint a keresztény családok, igen, talán még féltékenyebben, s a maguk furcsa módján gőgösebben, tartózkodóbban vonultak el minden közeledési lehetőség elől, mint mi tettük azt. Nagyjából inkább pártfogolták a ház lakói a „szegény zsidókat”. Ünnepeiket, rendkívüli szokásaikat jóindulatú beleegyezéssel szemléltük. Weinrébék persze már nem építettek sátrat az udvaron, mikor az ünnep ezt így kívánta, templomba ritkán jártak, s apám egyszer csodálkozva, kissé méltatlankodva mesélte, hogy együtt utazott Weinrébékkel, akik a vasúti kocsiban délszakon termett, vattába csomagolt, friss szőlőt ettek, március végén – egész este erről beszéltünk, elképedve és nyugtalanul, különösen anyámat izgatta fel az az „illetlenség”.

A két zsidó család nem járt össze soha. Weinrébék szemmel láthatólag más csillagzaton éltek. A férfi gyáros volt, üveget gyártott a környéken, sokat utazott, elhízott, vastag, kopasz ember volt, elég rosszul bánt feleségével, s kasszírnőkkel csalta a korán megvénült, szomorú asszonyt, amiről persze mindenki tudott a városban. Az asszony kissé regényesen viselte balsorsát, nyitott ablakok mellett zongorázott, nagyon szépen, de feltűnően és sokáig. Weinrébékről tudták a házban, hogy nem esznek „kósert”, megették a sonkát, és disznózsírral főztek; valahogy ez sem tetszett a házbelieknek különösebben. Ha volt „zsidókérdés” ebben a kispolgári házban, úgy semmi esetre sem a népes Jónap család adott okot a megjegyzésekre. Valamennyien, akik a házban éltünk, rokonszenvesebbnek találtuk Jónapék galíciai rokonait, akik kaftánban jártak, és lobogó hajtincseket viseltek, mint a tökéletesen civilizált üveggyárost és családját. Weinrébék magasabb rendű, polgáriasult életmódját különös féltékenységgel szemléltük, valamit féltettünk tőlük, magunk sem tudtuk, mit. A szűkre szabott társadalmi érintkezésben a férfi udvarias volt és közömbös a keresztényekkel, leereszkedő és gőgös a földszint „szegény” zsidaival szemben. Például mi soha nem hallottuk szüleinktől, hogy kerüljük a Jónap gyermekek társaságát, soha nem tiltotta nekünk senki a közös játékokat e sápadt, nagy szemű süvölvényekkel, akik különös, öreges ruhájukban parányi felnőtteknek hatottak, mindig kalapban játszottak, s egyáltalán nem voltak türelmesek, a játék hevében nemegyszer „sabeszgójnak” csúfolták a keresztény gyerekeket, amit azok annál kevésbé vettek rossz néven, mert nem is értették a kifejezést. A fél tucat Jónap gyerek vígan viháncolt a keresztény kölykökkel, akik az udvarban nevelkedtünk, de a Weinréb csemeték, akiket már Fräulein{1} kísért az iskolába, s nevelők jártak hozzájuk, gondosan vigyáztak, hogy el ne vegyüljenek e zsidó proletárokkal. Soha nem álltak le a közös játékhoz, s ez az előkelő zárkózottság annyira sértette igazságérzetemet, hogy a legidősebb Weinréb fiút, aki már harmadikos volt, egy délután lecsaltam a pincébe, a kazánfülkébe zártam, s mint aki jól végezte dolgát, hazamentem és hallgattam. Éjszaka is hallgattam, mikor már a rendőrség is kereste az elveszett gyermeket, s Weinrébné eszelős sikoltozása, hívó szavai felverték a házat. A fiút reggel találta meg a fűtő. A legkülönösebb az volt, hogy a Weinréb fiú soha nem árult el. A lomha, tunya, álmos szemű kamasz fiú makacson hallgatott, mikor faggatták, később is, soha nem vetette szememre ezt a különös bosszút, s évek múltán sem beszélt erről, mikor megbarátkoztunk. Talán érezte, hogy igazam volt. A gyerekek gyorsan ítélkeznek, és megfellebbezhetetlenül.

A Jónap fiúk lassan kiöltözködtek, de a sátrat minden esztendőben megépítették az udvaron, ágytakarókból és szőnyegekből, s az öreg Jónap, ez a különös és szűkszavú törzsfőnök bevonult oda délutánra, s magányosan hosszabb időt töltött a szokatlan építményben. Fiai azt állították, hogy imádkozik ilyenkor. Egyszer meglestük az ágytakaró résein át, de csak annyit láttunk, hogy a sátor közepén ül egy széken, és szomorúan néz maga elé. Valószínűleg unatkozott. Egy reggel különös izgalomra ébredt a ház, a földszintes lakásban egymásnak adták a kilincset a kaftános zsidók, benn a lakásban tucatjával sürögtek idegenek. Egyik Jónap fiú, a kilencéves Lajos, végre előmászott a tömegből, s büszke és gondterhes arccal adta meg kérdésünkre a választ.

– Apám meghalt éjjel. Csupa bosszúság – mondta mellékesen és utánozhatlan fölénnyel.

S egész nap gőgösen viselkedett, pöffeszkedését már nem lehetett elviselni. Ezért alkonyatkor, különösebb ok nélkül, elvertük.

3

AZ ELSŐ EMELETEN LAKTUNK MI, s szomszédunkban lakott a bank. Az ősidőkben három hosszú, sötét szobát foglalt el a bank, a lépcsőházból nyílt az igazgató szobája, mellette a pénztárszoba, s az udvari szobában helyezték el a könyvelést. Apám dolgozószobáját s az igazgató irodáját közös fal választotta el, ebbe a falba „titkos nyílást” véstek, s ha az igazgató üzent valamit apámnak, egyszerűen kinyitotta a titkos nyílás bádogajtaját, s átnyújtotta a levelet, okmányt vagy a perlésre megérett váltót. Ez a patriarchális ügykezelés évtizedekig bevált így, s a bank virult. Két öreg kisasszony dolgozott a könyvelésben, s a pénztáros tisztét egy idő előtt nyugdíjazott huszárkapitány látta el, aki sértődött arckifejezéssel viselte változott sorsát, s a parasztokkal, akik kölcsönt vettek fel vagy kamatot fizettek, úgy ordított, mint a kaszárnyában. Ez a huszárkapitány leköszönt rangjáról, hogy feleségül vehesse szerelmét, egy szegény tanítónőt. Mikor ez a vállalkozása sikerült, nem találta többé helyét a világban, olthatatlan honvágyat érzett régi élete után, inni kezdett, káromolta az ostoba világrendet, mely huszárkapitányokat bankpénztárossá degradál, s mohón és erőteljes szavakkal óhajtotta, hogy „történjen már valami”. Boldogabb embert nem láttam soha, mint ezt a levitézlett huszárkapitányt a világháború első napján, mikor felölthette a régi egyenruhát, s kardcsörtetve bevonult a bankba, elbúcsúzott egykori feletteseitől, akik megint választékos reverenciával beszéltek vele, s ő bajuszpederve adott rövid válaszokat, mert hál’ istennek végre „történt valami”. Ez az ember például, mint olyan sokan mások, igazán lelkesen indult a háborúba, s már az első háborús esztendőben el is esett.

De a háborúnak még füstje sem érzett, mikor a kis bank, a „mi bankunk” virult a homályos emeleti helyiségekben. A bank ügyfelei ott tanyáztak a lépcsőházban, tarisznyával vállukon, bekecsesen várták sorukat. Szegény parasztok voltak ezek jórészt, a megye északi járásaiból, ahol mindig soványan ütött ki a termés, a tízholdas gazda már középbirtokosnak számított, de a rossz földek, kopár legelők az ötszáz holdas birtokost sem tartották el nagyúri bőségben. Ezek a környékbeli szlovákok alig-alig beszéltek magyarul. Valamilyen különös, felemás tót–magyar keveréket beszéltek a cselédek is: a helybeli úri társaság társalgási nyelve hivatalosan a magyar volt, de otthon, a családban még a bevándorolt magyarok is inkább cipszer tájszólású németet beszéltek. Mindebben kevés volt a szándék. A város hangulata magyar volt, de papucsban, ingujjban, vacsora után az urak is németre fordították a szót. Gyermekkorom egyik fényes, árnytalan, dicsőséges emléke, hogy bank is van a házban, igazi bank, pénztárossal és készpénzzel, ahová csak be kell menni, alá kell írni valamit, s már adják is a pénzt. S akkoriban csakugyan ilyen felhőtlenül verőfényes, egyszerű valami volt a banküzlet. A parasztok beállítottak reggel, tarisznyájukban szalonnával, pálinkával és a telekkönyvi kivonattal, melyet a jegyző szerkesztett nekik, s várták sorukat. Minden délben tizenkét órakor volt a „cenzúra”: az igazgatósági tagok, két öreg pap, a bank igazgatója és jogtanácsosa rövid „választmányi ülésre” gyűltek össze, megszavazták a száz-, kétszáz koronás kölcsönöket, a könyvelésben kiállították a váltókat, s az ügyfelek délután már vitték is haza a kölcsönt. A pénzbőség, mely akkoriban ellepte a világot, a mi kis városunkban is kiáradt, volt még személyi hitel, s a kvietált huszárkapitány-pénztáros „szívességi” és „gavallér”-váltókat is kifizetett. Ha aztán lejárt a kölcsön, a paraszt fizetett, vagy ha nem, elárvereztek a tíz holdjából ötöt, s azt is a bank vette meg. Olyan egyszerű s természetes üzletág volt ez, mint a természeti jelenségek, éppen olyan következetes és nyugalmas. A bank tele volt pénzzel, és terjeszkedett. Mi, gyermekek, akik a házban éltünk, módfelett büszkék voltunk erre a kedélyes, kedves bankra. A gyermeket a felnőttek pénztitkai legalább úgy izgatják, mint az élet nemi rejtelmei. Tudtuk mi nagyon jól, hogy a mi házunkban, a vastag és kezdetleges páncélszekrényekben őrzik azt a legbecsesebb valamit, amiről a felnőttek legtöbbet beszélnek, láttuk a kölcsönkérők alázatos arcát, hallgattuk siránkozó, panaszos előadásaikat, s ahogy „kezét csókolommal” köszöntek nyöszörögve mindenkinek, aki a bankhoz tartozott, még a szolgáknak is. A ház gyermekeit megnyugtatta és felemelő érzésekkel töltötte el a tudat, hogy bank is van a házban, ilyen jóindulatú, családhoz tartozó bank, úgy éreztük, nagy baj már nem történhet velünk, akik a házban élünk, és a bankhoz tartozunk. Azt hiszem, szüleink is így vélekedtek. A ház a banké volt, s a bank szívesen adott bérhaladékot azoknak, akik a lakók közül reászorultak, bizonyosan kisebb kölcsönöket is. Úgy gondoltuk, hogy a bank pénze egy kissé a családé is; széles, kedélyes és gyanútlan világ volt ez, a partájok úgy jártak a bankba kölcsönért, mint valami családfőhöz, gazdag rokonhoz, s a bank adott is, mert ki gondolt volna arra, hogy az adós megszökik a házból? A gyermekek ösztönösen értenek a pénzhez. Úgy gondoltuk, hogy mi, szerencsések, akik a bank árnyékában születtünk, és patronátusa alatt nevelkedtünk, minden földi jólét ősforrásánál telepedtünk meg, s később sem érhet már baj soha az életben, csak jóban kell maradni ezzel a kedves, jó kis bankkal. Ez a nem nagyon emelkedett szemlélet, groteszk érzés sokáig elkísért diákéveimben és külföldi csavargásaimon is; akkor már régen csődbe ment ez a bank, s mégis valamilyen nyugalmat és biztonságot éreztem pénzdolgokkal szemben, mintha elsőrendű, közvetlen gyermekkori kapcsolatot ápolnék a pénzzel, mely soha nem lehet hozzám, gyermekkori játszópajtásához embertelenül kegyetlen.

A bank virult, és gyapjasodott mindenki, aki a bankhoz tartozott, még a hivatalnokok és a szolgák is. Az egyik hivatalnok énekkart alakított, a másik felcsapott írónak, s két kötetben kiadta a környékbeli várromok regéit. Mindenki ráért a műkedvelésre. A bank már nem fért el a szűk helyiségben, s mint a megtollasodott parvenü, építkezni kezdett, tündéri üvegpalotát épített magának az udvaron. Olyan csodálatos építkezés volt ez, mint valami üvegtemplom: Németországból hozattak vastag üveglapokat, s kupolát építettek a pénztárterem fölé, amilyet később idegen földön is alig láttam. A parasztok így is nevezték az új bankpalotát: „A Betlehem.” Csodájára jártak a környékbeli falvakból, s halkan és áhítatosan beszéltek az üvegkupola alatt, mint a templomban. A feltörekvő kapitalizmus itt a világ végén valamilyen kis kápolnát épített magának, díszeset és áhítatosat – mindenki így vélekedett, aki látta, s másként nem is lehetett megmagyarázni ezt a fölöslegesen pompás és nagyzolóan fellengzős alkotást. Volt itt minden, ami igazi bankhoz kellett, páncélterem, embervastagságú páncélajtókkal, amelyek varázsszavakra nyíltak, párnázott ajtajú tanácsteremmel, különös, új számoló- és írógépekkel; s talán még pénze is volt a banknak. Különösen izgatott bennünket, a nagy ház gyermekeit, a páncélterem, melyet a házmesterlakással szemben építettek, alapjait mélyen a földbe süllyesztették, s úgy képzeltük, kincsekkel és drágakövekkel rakták meg az acélfiókokat. Nyájas és derűs kapitalizmus volt ez, mely ilyen mesevárat varázsolt ámuló szemeink elé; csak az öreg betevőknek nem tetszett, akik, régimódi pénzemberek, szívesebben látták vagyonukat az emeleti homályos helyiségek gyatra pénzszekrényeiben, s az üvegpalota és páncélpince láttán fejcsóválva, gyanakodva mormolták: „Miből?”

4

A BANKOT „ENDRE BÁTYÁM” IGAZGATTA, nagyon sok eréllyel, buzgalommal, de kevés szerencsével és hozzáértéssel. Endre bátyám országos nevű családból származott, jogot végzett, mint akkoriban az egész nemzedék, amely „szabad pályán” keresett boldogulást, s nem érte be a megyei, városi szamárlétrával. A dzsentriosztálynak ezt a lateinereskedési életszakát gyermekkoromban közelről láttam, s később úgy vettem észre, hamisan emlékezik meg erről az időről és szereplőiről a kortársi irodalom. Endre bátyám lelkesen szánta magát a bankpályára, amely testétől, lelkétől idegen volt, lelkiismeretesen betartotta a hivatalos órákat, s egyáltalán nem emlékeztetett arra a vidéki, vadászó, kaszinózó, uraskodó hivatalnoktípusra, aki éjféltájban fogadja el, ferbli közben, a kaszinópajtás váltóját. Az élet mindig más. Endre bátyámat nem tekintette senki közgazdasági lángésznek, de többet körmölt a bankban, mint vadászott és kártyázott, kicsit olvasott is, utazott is, mértékletesen élt, s a dzsentrijelvényekből talán nem is őrzött meg erre az életre egyebet, mint a pecsétgyűrűt. Csak éppen a banküzlethez nem értett: de ezt nem is kívánta tőle komolyan senki. A bank döcögött, terjeszkedett önmagától, ahogy ez természetéből következett is; Endre bátyám csak arra vigyázott, hogy minden kölcsönnél szigorúan betartsák a hivatalnokok a „bankszerű feltételeket”. Úgy érzem, mi sem lenne könnyebb és hálásabb, mint megrajzolni azt a vidéki takarékpénztári igazgatót, aki gyakrabban ragaszt bankót a cigány homlokára, mint okmánybélyeget a szerződésekre, s a könnyelmű Noszty fiúnak, az „édes pajtikámnak” derűre-borúra megszavazza a kölcsönöket. Sárosban, Zemplénben talán előfordult ilyen alak; a mi városunkban, ebben a szigorú hivatalnokvárosban nem maradhatott volna meg. Endre bátyám, a „bankigazgató” minden reggel percre érkezett hivatalába, felhúzta a könyökvédőket, s körmölt napestig. A banknak egy nagy fővárosi pénzintézet adta a hiteleket, s a pesti igazgatók, gőgös, öreg zsidók, minden esztendőben lelátogattak ellenőrizni Endre bátyám tevékenységét; ezek az öreg zsidók vadásztak, tegeződtek, dzsentriskedtek, s mi néha mulattunk is különös szokásaikon. Endre bátyám igazában a bankigazgató íróasztalánál sem művelt egyebet, mint apja, öregapja a birtokon s a megyénél: vigyázott reá, hogy a parasztok idejében teljesítsék kötelességüket, s ahogy régen ledolgozták a robotot, vagy beszállították a feles termést, úgy megfizessék most az esedékes kamatokat. Csak a formák változtak.

Nagyon nyúzták a parasztot? Nem hiszem. Csak éppen rendszeresen, mert hát „élni kellett valamiből”. S amíg a paraszttal „dolgoztak”, nem is volt semmi baj; csak később, mikor Endre bátyám bonyolult családi félreértések miatt odahagyta hivatalát, s helyét egy fővárosi pénzember foglalta el, aki úgy érkezett le hozzánk nagyszabású reformterveivel, mint a korbácsos felügyelő a gyarmatokra, következett be az első krach. Ez a „nagyszabású fővárosi pénzember” a betevők pénzéből óriási lombardhiteleket adott a lengyel borkereskedőknek, akik felvásárolták akkoriban a Hegyalja borait, s a bank sok pénzt vesztett e könnyelmű játékon, milliókat. Apám említette néha, hogy akkortájt különös módon mentette meg, utolsó fillérig, a betevők pénzét; fölkereste annak a fővárosi pénzintézetnek elnökét, akinek kegyeltje volt az Endre bátyám utódjául kinevezett gyarmati felügyelő, s mikor a híres-kegyetlen, nemzetközien ismert, dúsgazdag és hatalmas bankelnök a kínos előterjesztésre vállát vonogatta, s olyasmit felelt, hogy „akkor menjenek az urak csődbe”, apám csendesen megjegyezte: „Azt megtehetjük, s amink van, odavész; de a mérlegen ott lesz Méltóságod neve is.” A híres bankelnök idegesen kapta fel a fejét; aztán csöngetett, s a belépő igazgatónak odaszólt: „Száz százalékot fizetünk.” Ez a háromszavas, gavalléros mondat sok-sok milliójába került a nagy pesti banknak. A betevők megkapták minden garas betétjüket, még a kamatokat is. Ezt a történetet sokszor hallottam, mint a kapitalizmus hőskorának egyik virágregéjét.

Endre bátyám az első emeleten lakott családjával, két gyermekleányával és fiatal, nyugtalan vérű feleségével, aki egy éjszaka megszökött tőle, és később felcsapott színésznőnek a fővárosban. Ilyesmi nagyon ritkán fordult elő a városban. A sorsdöntő éjszakán Endre bátyám áthozta aludni hozzánk leánykáit, s ő maga ott ült az ebédlőben, szüleim között, akik hasztalan vigasztalták, s zokogott. Mi, gyerekek némán, sápadtan kucorogtunk hálóingben körülötte, s bámultuk ezt a szokatlan, ijesztő jelenséget, egy zokogó férfit, aki még hozzá bankigazgató. Éjféltájban egy pillanatra felhagyott a zokogással, könnyeit törülgette, s elcsukló hangon mondotta: „Sose bíztam igazán Ilonában. Három esztendeje nap mint nap mondtam neki: »Ilona, Ilona, maga engem megcsal.«” A kisleányokkal közös ágyba feküdtünk, s egész éjjel ébren és dideregve hallgattuk ezt a gyámoltalan, nyöszörgő idegen férfit, szüleink vigasztaló szavait, hideglelős izgalommal éreztük, hogy a felnőttek sem mesterei az életnek, s idegen életek és sorsok titokzatos végzete suhintott el felettünk, olyan titok robbant ki azon az éjszakán, melyet, úgy látszott, a felnőttek sem bírnak ésszel felfogni. A „hűtlen asszony” később férjhez ment egy pesti színészhez, s maga is fellépett színpadon; a városbeli urak sohasem mulasztották el, hogy fővárosi kirándulásaik alkalmával megtekintsék ezt a rendkívüli látványosságot, s hazatérve aztán ujjaikat csettintgették, és ízes részletességgel számoltak be a látottakról. Ritka tünemény volt a szökött asszony. Már a válás is fél országra szóló, nyugtalanító rendbontásnak számított. Gyermekkorom idejéből egyetlenegy válásra emlékszem, s különösképpen akkor is egy bankigazgatót, Endre bátyám szakmabeli konkurensét hagyta ott a felesége, férjhez ment egy hitehagyott feketepaphoz, aki a püspöki aulában szolgált, s odahagyott állást, reverendát az asszonyért. Ilyen balsors üldözte a városunkbeli bankigazgatókat családi életükben. Idővel minden ember jelentős lesz, éles vonalakkal alakul ki az emlékezetben, a gyermekkor árnyalakjai megnőnek, és gyanítani kezdjük, volt-e szerepük életünkben, kutatni kezdjük, miért emlékezünk hát mégis ilyen kegyetlen élességgel az ifjúság egy-egy mellékes alakjára. Endre bátyám igazán nem volt különösebben okos, sem különösebben érdekes ember; de most már tudom, hogy a férfi és a nő titkáról mégis akkor éjszaka sejtettem meg először valamit, mikor ez az elhagyott férfi előttünk zokogott; akkor tudtam meg először, hogy a férfiak és nők kapcsolata nem valamilyen maradéktalanul derűs, kívánatos idill; csukló sírása a fülemben maradt, s ma is hallom néhanapján.

5

RÖVID IDEIG, NÉHÁNY ESZTENDEIG az egyik első emeleti, háromszobás lakásban, szemközt velünk lakott keresztapám, aki öccse volt apámnak, s különösen sértődött, nyugtalan ember; a családban úgy bánt vele mindenki, apám is, mint a hímes tojással. Büszke és magányos lélek volt, mérnöknek készült, s olyan kitűnően értette a műszaki dolgokat, hogy a katonaságnál – a tüzéreknél szolgálta le önkéntesi évét – erővel ott akarták tartani, állítólag „könyörögtek neki, zupáljon be”. Legalább így mesélték később a családban. Bizonyos, hogy természete, hajlama, egész lelkialkata a katonatiszti pályára vonzották. A civil életben, különösen a kissé lenézett mérnöki pályán idegenül érezte magát, ingerlékeny volt, állandóan megaláztatást szimatolt, „afférjai” voltak, s mindenképpen olyan ember benyomását keltette, aki nem találta meg helyét az életben. A mérnöki, orvosi foglalkozást akkoriban amúgy is lenézték kissé; azt tartották, nem való úriembernek; a jó családból származó fiatalember természetesen felcsaphatott jurátusnak, de klistérozni vagy tussal, cirklivel bíbelődni nem illett. Nagybátyámat „alacsonyrendűségi komplexumához” (amiről ő semmit nem tudott, de a fiatal Freud, aki akkoriban Charcot klinikáján figyelte a hisztérikus betegeket, maga sem ismerte még ezt a műszót) erősen hozzásegítette családom társadalmi helyzete a századvégi, vidéken még csaknem rendi szellemű, szenvedélyesen nacionalista magyar világban. Származásra szászok, akik a XVII. században vándoroltak be Magyarországra, hűségesen szolgálták a Habsburgokat, s Lipót császár nemességgel jutalmazta azt az öregapánkat, akit „bányagróf Kristóf” névvel tiszteltek a családban, s a máramarosi kincstári bányákat igazgatta. A szabadságharc idejében találta csak meg a család magyar szívét, többen harcoltak Bem hadseregében, egyik szépapámat, Zsigát le is fokozták a világosi fegyverletétel után, s egy velencei, majd milánói császári ezredbe száműzték, ahol fokozatosan visszakapta régi rangját, s mint testőrkapitány vonult nyugalomba. De a forradalom előtt családomat jó szemmel nézték Bécsben, s „megbízható elemeknek” tartották őket. Mikor öregapámat 1828-ban óbudai consiliariussá{2} nevezték ki, fenn járt Bécsben, és Ferenc császár fogadta. „A Magyar Királyhoz vagyok szállva – írta Bécsből öccsének Máramarosra –, nagyon költséges az itt mulatás, szobáért és fűtésért öt forintot fizetek naponta. A Fejedelem kegyesen fogadott, emlékezett Atyánkra; ja, ja, mondotta, auch Sie haben gute Zeugnisse bei mir.{3}” Valószínű, hogy az a német nevű közhivatalnok, akit 1828-ban kegyesen fogadtak Bécsben, s akit a császár ebben az időben jóindulatú szavakkal tüntetett ki, labancnak számított az udvarnál. A szabadságharc idejében a család a felkelőkkel tartott, magyarosította nevét, Kossuth minisztériuma adta ki a végzést erről, meg is jelent a határozat 1848 augusztusában a Hivatalos Közlönyben. Később aztán, a nyolcvanas években, mikor mindez már nem sokat számított, érthetetlen módon újra felvette a család a régi, német nevét. Úgy látszik, lélekben mégis ragaszkodtak szász eredetükhöz is. De meggyőződésre, viselkedésre mániákus magyarok voltak, így különösen apám és öccse. Az idegenből ideszármazott családoknak ez a heves, őszinte magyar hazafiassága különös tünet volt, s a régi magyar nemes családok eltűrték és szívesen látták a Nagy-Magyarország olvasztótégelyében magyarrá olvadt idegeneket, néha talán elismerték bizonyos átörökölt, idegen faji erényeiket – őseim szász kovácsok voltak, s azt hiszem, tőlük örököltem valamilyen különös, nekem egyáltalán nem kényelmes, alaptermészetemtől idegen, rögeszmeszerű Pflichtgefühlt{4}, de maradt valami különbség, idegenség, amit az évszázados együttélés sem tudott feloldani. A család lelki jellege bonyolultan, kitapinthatóan katolikus volt, nemcsak az anyakönyv adatai szerint, hanem lényegében, szemléletében is. A protestánsokat kerültük, a társadalmi érintkezésben is, ösztönszerűen, ahogy azok is kerültek minket; de soha nem esett szó erről a köznapi életben.

Apám öccse bizonytalanul, kínlódva érezte, hogy hiába „fogadják be”, hasztalan ismerik el, szász eredetével, németes nevével, osztrák nemességével mégsem tartozik egészen, feltétlenül ahhoz a nagy „családhoz”, ami a dzsentri Magyarország volt a század végén. Ha élt a családban valaki, akin ideig-óráig észlelhetően kitörtek a magyar dzsentrinyavalyák, úgy ő volt az. Állandóan gyűjtötte a családi papírokat, címereket és koronákat rajzoltatott és hímeztetett minden lehetséges és lehetetlen ruhadarabjára, megtervezte apám és anyám „egyesített nemesi címerét” (a jó ég tudja, honnan szerezte ehhez az adatokat, mert édesanyám szegény morva molnár leszármazottja volt, s gyanakszom, soha nem jutott a család nemesi előjogok birtokába; amivel különben anyám és rokonsága mit sem törődtek), s ez a dzsentriskedés végül is különös módon jutott e gőgös, idegen léleknél kifejezésre: kerülte a megyei társaságot, nem dörzsölődzött hozzájuk, sokáig külföldön élt, vasutat és alagutakat épített Boszniában, majd Fiuméba költözött, ahol egy francia társaság megbízásából megépítette azt a villanyos erőtelepet, mely ma is árammal látja el a dalmát tengerpartot. Közben meg is nősült; finom és csendes Nógrád megyei leányt vett el, a legnagyobb magyar klasszikus drámaíró leszármazottját, s gyermekkoromban több nyarat töltöttem az irodalomtörténeti hírű nógrádi kastélyban és parkban, ahol az ős, e nyugtalan lelkű s férfikora alkonyán félőrült magyar zseni drámai költeményeinek sorait skandálta. Ez az „irodalmi rokonság” valamilyen olimposzi dicsfénnyel övezte szememben nagybátyámat. A valóságban nem sokat értett irodalomhoz. Mikor még legényember volt, s ott lakott szemközt velünk, három udvari szobában, olyan „garçon-életet”{5} élt, mint egy francia regényhős, inast tartott, akit egy ízben megpofozott; mindezért gyermekkoromban féltem tőle, később sajnáltam. Nem találta helyét az osztályok között, keserűen és félrevonultan élte le életét a Nógrád megyei faluban, ahol éppen olyan kevéssé volt otthon, mint közöttünk vagy idegenben, pályatársai között. Ő volt az első komoly és meggyőződéses antiszemita, akit ismertem; s bizonyosan nagyon meglepődött volna, ha valaki figyelmezteti, hogy lényének alaphangja, ez a sértődött fészkelődés osztályok között, ez az „én országom nem e világból való” magatartás mennyire ösztönösen katolikus, más szóval zsidó vonás.

{1} Fräulein (ném.) – német nevelőnő

{2} consiliarius (lat.) – tanácsos

{3} ja, ja (…) auch Sie haben gute Zeugnisse bei mir (ném.) – igen, igen (…), Önnek jó ajánlásai vannak nálam

{4} Pflichtgefühl (ném.) – kötelességérzés

{5} garçon-élet (fr.) – legényélet