First published in the USA by Viking,

an imprint of Penguin Random House LLC, 2024

This edition published in Great Britain by Penguin Books, 2024

Text copyright © Amber Chen, 2024

Cover art copyright © Kelly Chong, 2024

The moral right of the author has been asserted

Translation © 2025 by Herman Alexandra

Kiadta a Menő Könyvek,

a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Spirk Ildikó

Nyomdai előkészítés: Baranyai Zsuzsanna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-690-0

老爸-nak és 老妈-nak,

amiért mindig számíthatok rájuk

1. fejezet

Az apró alak egy szikla szélére telepedve nézte, ahogy egy sötét felhő lebeg felé, a forgó turbinalapátok mennydörgő zúgásától kísérve.

Aihui Jing sima homlokán megjelent egy barázda.

A Főparancsnok léghajói hihetetlenül zajosak voltak. Ez az egyszerű probléma bivalybőrből készült hangtompítókkal könnyen kiküszöbölhető lett volna. Jing apja szerint a szövetségi mesterek szándékosan engedték át a hibát, mert a zaj a megfélemlítés hatékony eszköze.

– Miért álltak meg itt? Ha már ilyen hangos, akár villámokat is szórhatna a hajótőke – motyogta Jing.

A léghajók átlebegtek a feje felett. Két kisebb elöl és két nagyobb hátul, a középen szálló óriást őrizve. A fekete szörnyetegek az ezüst kobra jelét viselték, és bambuszlécekre feszített vitorláik a törzsük mindkét oldalán fenségesen lengedeztek a szélben.

Jing egyszer, gyerekkorában felzavart egy sziklán lustálkodó gyíkot, hogy ellenőrizze, nem halt-e meg. Az állat dühösen ébredt; élénk színű gallérja csodálatosan terült szét a nyaka körül. Jing arra gondolt, biztosan ebből merített ihletet a Mérnöki Szövetség, amikor ilyen vitorlát tervezett a hajókra. És, ahogy az apja mondta, inkább a megfélemlítés, mint a funkcionalitás lehetett a céljuk.

– A Főparancsnok rendelkezései alapján – szólalt meg egy monoton hang odafent –, a Kobra Rendje egy felségáruló foglyot szállít a fővárosból a csuvani bányákba, ahol letölti majd élethosszig tartó büntetését. Minden civil léghajót felszólítunk, hogy maradjon távol! Ismétlem: maradjanak távol!

Jing felhorkant, miközben kesztyűs kezével befogta a fülét, hogy megvédje magát a zajtól. Csakis a Főparancsnok lehet képes rá, hogy ekkora felhajtás közepette száműzze a saját fiát!, gondolta.

Bár, ami azt illeti, nem mondhatni, hogy sajnálta volna a korábbi herceget és főparancsnok-jelöltet. Úgy gondolta, a saját sírját ásta meg azzal, hogy ellentétet szított a testvérei között, és képes volt kijelenteni, hogy miután átveszi a parancsnokságot mindenkit kivégez, akiről úgy ítéli, hogy fenyegetést jelent rá nézve. Bukásának története hamar elterjed a kilenc szigeten, kétségkívül a hatóságok csendes egyetértésével, figyelmeztetésül mindazoknak, akik veszélyeztetik az Aogija Főparancsnokság stabilitását.

Amint a léghajók tovább haladtak, Jing ismét az előtte álló feladatra összpontosított. Már majdnem lement a nap, és bármilyen csodálatos látványt nyújtott is éjszaka a Huarin-sziget, tudta, hogy sötétben jóval nehezebb lesz leszállni. A füle mögé tűrt néhány kilazult hajtincset, majd megerősítette a szövetcsíkot a tarkóján, hogy nehogy szétessen a kontya. Mélyen belélegezve a hideg, nyári levegőt, kitárta a karját.

– Apka Han, segíts meg!

Előrehajolt, majd átbillentette a súlypontját a szirt szélén. A teste zuhanni kezdett lefelé, és a távolság rohamosan csökkent közte és a félelmetes sziklák között.

Frissítő, óceáni permet csókolta az arcát… és a lány akcióba lendült.

Meghúzta az egyik színes selyemzsineget, mely a hátára erősített, hatalmas szerkezeten lengedezett. A következő pillanatban két, óriási szárny bomlott ki mögötte. A bambuszszárak kattogása közben minden alkatrész a helyére került, és a vázszerkezeten átívelő selyemszövet megfeszült.

A szárnyak elkaptak egy széllökést, felfelé repítve a viselőjüket.

– Köszönöm! – kiáltotta Jing az égbe, miközben izgatottságtól csillogó szemmel lebegett a hullámok fölött. Arra gondolt, hogy Apka Han, az egek istene, aki az antari vidékeket őrzi, biztosan gúnyosan mosolyog a bolondságát látva. De a tiszteletet akkor is meg kell adnom neki.

A tisztelettudást az édesanyjától tanulta, a vakmerőséget pedig teljes mértékben az apjától örökölte.

Jing lehunyta a szemét, és élvezte a környék derűs nyugalmát. A hullámok lágy zúgását meg-megszakította a sirályok vijjogása. Mire újra kinyitotta a szemét, már látta a faluja jurtáinak fehér, körkörös tetőit, melyek a fűből és hóból kikandikáló gombákra emlékeztették.

Távolabb fehér és barna foltok, a falu békésen legelésző birka- és jaknyájai és lócsordái pöttyözték a füves területeket. Jing meghúzta a bal oldalán lengedező, kék zsinórt, hogy hazafelé vegye az irányt.

Indulás előtt kijelölt egy tiszta, füves területet leszállóhelynek a falu nyugati határa mentén. Még egy nagy, piros zászlót is leszúrt a földbe. De a landolás nehezebb volt, mint gondolta.

Ahelyett, hogy kényelmesen ereszkedett volna a piros zászlója irányába, félúton a jurták csoportja felé elvesztette az áramlatot, ami felfelé vitte. Olyan közel ereszkedett a lejtős tetőkhöz, hogy látta a megzavarodott klántagokat, ahogy felé mutogatnak, és hallotta a hitetlenkedő kiáltásaikat.

– Sziasztok! – integetett nekik mereven. – Csak átutazóban…

De a következő pillanatban egy fa szélmalomlapát elkapta a jobb szárnyát, és kegyetlenül elszakította a vékony anyagot, ami Jing legújabb kísérletének a végét jelentette. Egyenesen a jurta nemezzel borított tetejébe csapódott, majd legurult az oldalán, és hangos puffanással földet ért. A kerek sátor bonyolult faragványokkal díszített ajtaja kivágódott, felfedve lakóinak meghökkent arcát.

Kisebb tömeg gyűlt össze Jing körül, és elítélőn csettintgettek a nyelvükkel.

– Nézzenek oda! Micsoda szégyen! Hogy engedheti meg a törzsfőnök a lányának, hogy vaddisznó módjára ámokfutást rendezzen? Ráadásul te vagy a legidősebb lány! Az anyád helyett kellene vigyáznod a fiatalabb testvéreidre, de te ehelyett állandóan bajba keveredsz! – A kemény, karcos hang egy Roja nevű, két lábon járó ellentmondáshoz tartozott. Vidám megjelenése ellenére, a falusi kocsma tulajdonosa volt a klán legkellemetlenebb és legkiállhatatlanabb tagja.

Jing ügyetlenül feltápászkodott a padlóról, és leporolta magáról az azúrkék gyapjúruhájára és szőrmével bélelt bakancsára tapadt kosz- és hófoltokat. Felvette a törött szárnyait, majd olyan édesen mosolygott rá a bámészkodókra, ahogyan csak egy ezüstróka lett volna rá képes.

– Milyen kedves tőled, hogy aggódsz az apám nevelési módszerei miatt! Gondoskodni fogok róla, hogy megkapja az üzenetedet – mondta Jing, majd indulásra készen megfordult. Hat testvér közül másodszülöttként, és a legidősebb lányként a falubeliek nyomasztó elvárásokat támasztottak vele szemben – elvárásokat, amelyeket szándékosan figyelmen kívül hagyott.

– Arcátlan kölyök! – motyogta hangosan Roja. – Nem csoda, hogy egyetlen rendes fiatalember sem akarja feleségül venni.

Jing a szemét forgatta. Nem először suttogtak ilyesmit a háta mögött. Hírhedtnek számított az Aihui klánban. Bár Apka Han egy hóvirág szépségével áldotta meg, a házasságszerzők mégsem kedveztek neki. Azt mondták, túlságosan furcsa, és nem válna belőle jó feleség. Ha nem a klán törzsfőnöke lett volna az apja, már régen száműzték volna.

Jinget nem igazán érdekelte a tagok felületes véleménye. A házasság egyébként sem volt a fontossági sorrendje élén. Ő más jövőt képzelt el magának: arról álmodott, hogy egy nap mesterként járja majd a Mérnöki Szövetség megszentelt termeit, ahogy egykor az apja, Aihui San-csin tette.

A fehér sátrak között cikázva az apja műhelye felé vette az útját, mely magányos őrszemként állt a falu nyugati pereménél, a többi lakóépülettől valamivel távolabb. Néhány évvel azelőtt, egy félresikerült kísérlet miatt leégett az Aihui törzsfőnök jurtája, a mellette lévő két másik sátorral együtt. Az eset után a klán egyhangúlag megszavazta, hogy arrébb költöztessék a vezér lakhelyét oda, ahol senki más tulajdonában nem okozhat kárt.

– Apa! – kiáltotta Jing, ahogy közelebb ért a jurtához. Arra gondolt, hogy örül majd az apja a sikerének. Mindig is az ő szeretett édesapja volt a legnagyobb támogatója. Lendületesen kitárta az ajtót. – Megcsináltam! Sikerült…

Ahogy belépett az apja műhelyébe, elakadt a szava. A hely kész romhalmaz volt, mintha egy vad tengeri vihar forgatta volna fel. A vezér szerszámai, melyek mindig szépen, sorba rendezve lógtak a faállványon, most a felborult asztal mellett hevertek. A különböző gyógynövényekkel teli üvegtartályok összetörtek, és a tartalmukat vaktában a szilánkok közé szórták, a könyvek és tekercsek pedig, melyeket akkurátusan témák szerint rendezett a jurta számos polcán, most rendetlenül hevertek a padlón.

És a katasztrófáért felelős személy még mindig ott volt.

Egy feketébe öltözött alak, maszkkal eltakart arccal, csupán egy keskeny metszésű, fenyegető szempárt szabadon hagyva, kutatott az apja holmijai között. A férfi bal szemét egy torz, vörös sebhely vágta keresztül, mely egy rosszul begyógyult régi sérülés maradványa lehetett.

– Mégis mit képzelsz, mit csinálsz?! – üvöltötte Jing.

A behatoló elejtette a könyvet, aminek épp átkutatta a lapjait, és a lány irányába lendítette a csuklóját. Ezüst villanás suhant át a levegőn.

Egy nyíl?

Jing ösztönösen a legyezőért nyúlt, melyet mindig a ruhája ujjába rejtve hordott magánál, majd az arca elé tartotta, egyenletesen szétnyitva fémes, ezüst bordázatát. Éles, csörrenő hang hallatszott, majd megjelent a padlón egy mélyedés, és egy fémnyíl hullott a padlón heverő tárgyak közé.

Jing vízszintesre fordította a legyezőt, majd a szegecsre koppintott, mire apró nyilak kezdtek el záporozni a bordák közé épített, keskeny csövekből.

A birtokháborító felugrott a levegőbe, majd a polcokhoz támasztva a lábát, kitért oldalra. Jing legtöbb nyila célt tévesztett, de az egyik belefúródott a férfi bal combjába. Ide-oda kapkodta a tekintetét, hogy felmérje a lehetőségeit: a jurtának csak egy kijárata volt, egy, az évek során megfakult, rácsos ajtó, és Jing ott állt előtte.

Jobban oda kellett volna figyelnem a fejlesztésekre, gondolta Jing, miközben a támadó megindult felé. Tökéletesíteni akarta a nyílkilövő mechanizmust, hogy ne csak egy körig működjön, de a halogatás és egy sor új terv miatt elfeledkezett róla. Abban a pillanatban azonban nem volt ideje ezen gondolkodni. Becsukta a legyezőt, majd a betolakodó szemébe szúrta.

Néhány önvédelmi mozdulatot leszámítva, Jing nem volt túl járatos a harchoz szükséges ismeretekben, és ez hamar ki is derült. Alighogy megérintette a férfi ruhájának ujját, az máris erős csapást mért a jobb vállára, amitől nekiesett az egyik polcnak.

Jing a fogait csikorgatva a férfi után vetette magát, aki már félúton járt az ajtó felé. A lány ujjai súrolták a betolakodó köpenyét, és ahogy összezárta őket, egy kavicsra emlékeztető, sima, kemény tárgyat érzett a tenyerében. A következő pillanatban azonban elvesztette az egyensúlyát, és fájdalmas puffanással a kemény padlóra zuhant. A gazember eltűnt a szürkületben.

Jing dühösen ütni kezdte az öklével a padlót. Hogy hagyhattam, hogy így meglógjon?, dorgálta magát. Amikor azonban szétnyitotta az ujjait, egy ovális jádemedál feküdt a tenyerében. Fekete volt, mint az obszidián, és az egyik oldalára egy sárkány bonyolult mintázatát faragták, melyet a mennyei felhők zuhataga vett körül.

Akkor hát, mégsem távozom üres kézzel, gondolta.

– Jing! – szólította egy számára oly kedves hang.

– Apa? – Jing gyorsan feltápászkodott, majd körbenézett, hogy megtalálja az édesapját.

Az Aihui klán vezére a földön feküdt, és a teste beszorult az egyik felborított polc alá. Rikító vörös pocsolya terült szét alatta; az oldalán lévő sebből szivárgott, melyből még mindig kiállt egy csillogó penge.

– Apa! – suttogta Jing félelemtől remegő hangon, a vértócsát bámulva. – Mi történt? Ki kell jutnod innen! – Megpróbálta felemelni a ledőlt könyvespolcot, de a fa túlságosan súlyos volt. Kétségbeesés és tehetetlenség szorongatta a szívét. – Hozok segítséget, én…

– Jing, ne! – Az apja magára erőltetett egy szomorú mosolyt, majd a műhelye másik oldalán lévő, nyolcszögű, szantálfából készült lámpára mutatott, amely szintén a földön hevert, és félig eltakarta néhány nagy pergamenlap. – Idehoznád nekem, kérlek? – kérdezte remegő hangon.

Jing bólintott, majd gyorsan elfutott a lámpáért.

Az apja sok évvel ezelőtt készítette a lámpást, ajándékba az édesanyjának. A felületébe fáradtságot nem ismerve belevéste a megismerkedésük történetét, amikor Aihui San-csin még csupán egy makacs, magabiztos fiatalember, jövőbeni felesége pedig a falusi lótenyésztő szégyenlős lánya volt. Jing anyjának tíz évvel azelőtti halála óta, a lámpa ott állt az apja asztalán, hogy finom illatának társaságában dolgozhasson.

– Hadd hozzak segítséget! – könyörgött Jing.

A vezér megrázta a fejét. – Nincs sok időm – mondta, majd felemelte a lámpa fafedelét, előhúzott belőle egy bőrborítású könyvet, majd óvatosan Jing tenyerébe helyezte. A lány meglepve pislogott – nem gondolta, hogy az apja elrejtett valamit a lámpában.

– Senkinek ne mondd el, hogy ez nálad van, és ne nézz bele! Megértetted? – mondta az apja, minden egyes szót külön hangsúlyozva. – Amikor egyedül vagy… égesd el!

– Mi ez?

– Olyasmi, ami a klánunk bukását okozhatja, és talán a kilenc sziget többi klánjáét is. Sosem szabadott volna beleegyeznem, hogy részt vegyek benne, de az elmém és a szívem nem volt elég erős. Ez Apka Han elégedetlenségének az ára. Tedd, amit mondok, legdrágább báránykám, és ígérd meg, hogy nem fogsz a férfira vadászni, aki korábban itt járt! Olyan erők dolgoznak a háttérben, amelyek messze az irányításunkon kívül esnek. Nem tudnék békében nyugodni annak tudatában, hogy veszélyben vagy.

Jing bólintott, és a tekintetét elhomályosították a könnyek, miközben nézte, ahogy az apja meleg, barna szeméből lassanként elszivárog az élet. – Üzenem anyának, hogy hiányzik! – mondta, a tenyerébe zárva az apja kérges kezét.

– Annyira hasonlítasz rá, gyermekem! De remélem, hogy nem az lesz a sorsod, ami a miénk…

Aihui San-csin elmosolyodott, majd örök álomra hajtotta a fejét.