NEMERE ISTVÁN

ÜTÖTT AZ ÓRÁD

KRIMI AZ ENCSENCSI SZESZGYÁRBAN

Könyv Guru

Budapest, 2022

ÜTÖTT AZ ÓRÁD

Most, először

Most, másodszor

Régen, először

Most, harmadszor

Régen, másodszor

Most, negyedszer

Régen, harmadszor

Most, ötödször

Régen, negyedszer

Most, hatodszor, de csak röviden

Régen, már ötödször

Most, hetedszer, még rövidebben

Régen, hatodszor

Most, és hosszan

MOST, ELŐSZÖR

Kristóf óvatosan fékezett. Soha nem járt még ebben a faluban, a megyében is csak egyszer. Az ország keleti sarka eddig teljesen kimaradt. A legtávolabbi hely, ahová eljutott, Sárospatak volt, de persze volt Tokajban és egyszer Nyíregyházán is. Ám ez a „nyíri” vidék, ami az autópályáról lejövet tárult elé, a felfedezés örömét és egy kis bizonytalanságot is hozott eléje. Más volt Pécsre menni vagy Szombathelyre vagy Szegedre, de még Szolnokra vagy Egerbe is. Itt semmiben sem lehetett biztos, nem voltak ide kapcsolódó élményei, korábbi tapasztalatai, és így emlékei sem.

Most kénytelen volt fékezni: egy traktor húzott előtte egy pótkocsit, és a férfi a tükörben látta, hogy mögötte jön egy másik autós, akinek szemlátomást sürgős dolga lehetett. Folyton kihajtott egy kicsit balra, hogy előre nézzen. Ám a keskeny úton mindig jöttek szembe, ilyenkor visszahúzódott, és ő is fékezett. Kristóf mindezt tudomásul vette. Igazából nem volt miért sietnie. Nyíregyházán aludt egy panzióban, és ott fog még legalább egy vagy két éjszakát tölteni. Aki Nyírbátorban várja, az biztosan nem megy el sehová, hiszen otthon van.

A traktor lassan pöfögött, látszott, hogy aki vezeti, megszokta már maga mögött az összetorlódó és türelmetlen autósokat. Még vagy három másik kocsi is érkezett, azok is dühösen fékeztek. Nyár van, gondolta Kristóf. Próbálta megtudni, mit szállíthat a traktoros, de egy ponyva takarta a rakományt, így nem lett okosabb.

Végre nem jött szembe senki, ő pedig egy kicsit jobbra húzódott, így jelezte a másik autósnak: ő nem fog előzni, hajrá! Hát az máris kilőtt. Éppen hogy befért a traktor elé, mert máris jöttek szembe.

A traktor csak valahol Nyírbátor előtt kanyarodott le az útról, ráadásul balra, ami azt jelentette, hogy akkor már vagy nyolc autós volt kénytelen fékezni, sőt meg is állni, míg végre a traktor vezetője szabad utat kapott. Akkor aztán mindenki gázt adott, Kristóf volt az első a karaván élén, de nem sokáig. A sietősek sorban előzték, ő viszont ráérősen, kényelmesen „ballagott” egészen a várost jelző tábláig.

A GPS szenvtelen hangon mondogatta, hol kanyarodjon le, meddig menjen, és végül elérkezett a legjobb pillanat, amikor a géphang közölte vele: „Megérkeztél a célhoz.”

A családi ház előtt volt hely. „Ezt szeretem vidéken: mindig mindenütt találsz szabad helyet, ráadásul fizetned sem kell érte.” Még mosolygott is egyet, annyira tetszett neki ez a dolog. Világéletében pesti volt, bár amióta végzett az egyetemen, és ilyen–olyan okokból gyakrabban kellett vidékre mennie, már nem volt olyan büszke az ő „pestiségére”. Most már magában nevetett azokon az évfolyamtársain, akik a Rózsadombon laktak, és azt hitték: a BUDAPEST tábla után, bármerre hagyják is el a fővárost, az emberek kucsmát és csizmát viselnek és „hegyeset pöknek”, akár valami rég elavult Móricz–regényben. Számára az az időszak inkább a felfedezések kora volt. Rájött, hogy az ország nem csak Budapestből áll, sőt, a java azon kívül található.

Látta a házat, rajta a számot – ez az. Igazából még be sem csapta a kocsi ajtaját, amikor már hallotta, hogy a deszkakerítés mögött nyílik egy ajtó. Egy kicsit nyikorgott, és ezt megjegyezte magának. Egy árok állta az útját, távolabb látott egy kis hidat: félméteres betoncsatornát fektettek le az árok szintjére, fölötte betonszegély jelezte a kocsibejárót. Ott egy nagykapu vaslemezből, nyilván ott jár be autójával a ház gazdája.

Nyílt az utcai kapu, ez is nyikorgott egy kicsit. A férfi arrafelé igyekezett. Mire odaért, Anita állt ott, és rámosolygott:

– Szia!

– Szia!

Csak az arcukat érintették egymáshoz, hiszen mindössze évfolyamtársak voltak az egyetemen. Egy éve nem is találkoztak. No és most, amikor annyit emlegetik a koronavírust, talán nem is lenne jó a túl közeli érintkezés.

Anita egy huszonhárom éves férfit látott maga előtt. Mióta nem találkoztak, Kristóf kicsiny bajuszt növesztett, ami nem volt feltűnő, semmiképpen sem hatalmas, ami rögtön magára vonzaná az idegenek tekintetét. Amennyire ismerte a fiút, mindig is szerény volt, nem tülekedett a fénybe. De jól tanult és jól is vizsgázott. Egy fél fejjel volt nála magasabb. Nem sokat sportolt, de ezt talán senki sem várja el manapság egy művészettörténésztől. Akik a régi irányzatokat tanulták, azoknak nem kell százhúsz kilós, kigyúrt óriásoknak lenniük. A rokokó, az eklektika vagy a neogótika kedvelői inkább az elméjüket használják, mintsem az izmaikat. Bár Kristófnak láthatóan erősek a kezei, talán mégis sportol valamit, de nem viszi túlzásba. Látszik, hogy megkapta a nap, és talán nem egy pesti strandon, hanem valahol a természetben. Sötétbarna haj, nem túl hosszú, csak egy kicsit, mintegy jelezve gazdájának művészi hajlamait. Anitát most is meglepték azok a zöld szemek – Kristóf volt az egyetlen férfi az ismerősei között, akinek ilyen „macskaszeme” volt.

Kristóf is nézte Anitát. Kék a szeme, és világosszőke, szinte szalmaszínű a haja, és a férfi már az egyetemen megtudta, hogy ez a lány természetes hajszíne, soha nem festeti. Sőt, maga készíti a frizuráját, sminket pedig nem látott rajta. Most, amikor szemben álltak egymással, és közelről látta Anita arcát, volt egy olyan érzése, hogy mégis, mintha lenne rajta valamennyi festék. De férfi volt, tehát nem értett ezekhez a dolgokhoz, és soha nem is akart különösképpen érteni a női arcfestékekhez. Mindenesetre megnyugodva észlelte, hogy a lány nem festette a szemhéját sem kékre, sem zöldre, természetes volt a színe. Látszott, hogy Anitát is érte a nap, ha nem is túl gyakran – hol napozhatott vagy dolgozhatott a szabad levegőn, talán a kertben? Egy kicsit telt a lány, de ilyen volt már korábban is. Kristóf soha nem érzett különösebb vonzalmat iránta. Ha Anita most bejelenti, hogy mióta nem találkoztak, férjhez ment, sőt szült egy gyereket, akkor sem rázza meg a hír. De valami azt súgta neki, hogy nincsen ez így. Anita nem igazán szép, van benne valami rokonszenves, az arca kerek, a teste telt. Olyan „asszonyos” fajta, aki már lányként is ezt sugallja, nemcsak a külsejével, hanem a belőle áradó sajátságos, csak rá jellemző hangulattal is.

– Kerülj beljebb.

Ez olyan „vidékiesen” hangzott, ott mondják így, ahol még van jelentőségük bizonyos szavaknak, hangulatoknak, helyzeteknek. Kristófnak csak most jutott eszébe, hogy egy „lányos házhoz” jött. A szomszédok bizonyára azonnal felfigyeltek a fiatal férfi látogatóra, már talán azt kombinálják, hogy elkel a Kerekes lány. Mert hát így hívják Anitát.

Egyelőre mentek a ház felé. Az előudvar pontosan olyan volt, mint százezer másik háznál: betonjárda vitt a kaputól a főbejáratig, volt előtte két lépcsőfok, oldalt szigorúan rendezett rózsabokrok és valamilyen másféle virágok – Kristóf soha nem tudta a legtöbb virág, sőt fa nevét sem. Volt néhány, amit ismert és felismert: fűz, dió, fenyő, de a gyümölcsfák között tavasszal vagy ősszel elveszett, ha nem látta rajtuk a termést. Odébb egy fagyalsövény választotta el a kocsibehajtó folytatását hátra, a kis garázshoz. A nemesfagyal ültetésénél és sövényre vágásánál tizenévvel korábban maga is segédkezett a szülei házában, innen ismerte fel.

Egy kicsit szégyellte, hogy semmit sem tud Anitáról. Amikor hallott arról a faluról, és megnézte a térképen meg a neten, mit kell és lehet róla tudni, bizony kevés adatot talált. De eszébe jutott, hogy Anita Nyírbátorban lakik, az pedig nagyon közel van a céljához. Megszerezte a telefonszámát, felhívta… Ez egy hete történt. Ma szombat lévén a lánynak biztosan nem kellett munkába mennie. Már ha van neki munkahelye… Miközben ezen töprengett, Anita előrement. Bent egy nappali, régies bútorokkal, kicsit szögletes rekamiéval, a falon nagyképernyős lapostévé, ami meg a modern időket sugallta. Kristóf megnyugodva látta, hogy sehol sincsenek nippek, porcelánszobrocskák és más efféle, az igazi művészetet gyilkoló tárgyak. Gondolta, innen kezdi a beszélgetést:

– Látom, te sem kedveled a „nippművészet gyöngyszemeit” – mosolygott. Anita felvetette a fejét:

– Ha az ember annyi évig tanult a művészetről, akkor azért elég nagy biztonsággal képes megkülönböztetni az ocsút a búzától.

Ocsú és búza… Kristóf számára ez megint olyan vidékies szólás volt, de pontosan tudta, mire gondol a lány. Mielőtt jobban körülnézhetett volna, Anita megkérdezte, nem szomjazott–e meg az úton. És jó érzékkel megmutatta a fürdőszobát is. Kristóf bement, és mire kijött, addigra egy tálcán ott volt a limonádé meg két pohár. Leültek a díványra, egy kicsit kényszeredett volt ez a jelenet. A férfi akkor értette meg, hogy nem jött elé senki más, és a házat uraló csend is azt jelezte: nincs itt senki rajtuk kívül. Nem tudta, hogyan kérdezzen rá, de Anita talán látta, ahogyan vendége az előbb körülnézett, vagy belehallgatott a csöndbe.

– Nem beszéltünk eddig erről, mert hát miért is került volna szóba? – kezdte kicsit zavartan. – De tudnod kell, hogy én itt most egyedül élek. Apám rég meghalt, az anyám meg alig fél éve. Rákosak voltak mindketten.

Kristóf erre nem számított, a váratlanul tudomására jutott kettős tragédia miatt a torka kissé elszorult, de kimondta:

– Bocs, nem tudtam. Részvétem.

Maga sem tudta, miért kért bocsánatot. Zavarba jött, de látva, hogy Anita nem szomorkodik, hát remélte, túl vannak ezen a kis kellemetlenségen. A lány folytatta:

– Azóta egyedül lakom a házban, és egy nyíregyházi múzeumban dolgozom.

– Nem lenne jobb itt, helyben? Mégis kellemesebb lenne, mint bejárni nap mint nap.

– Itt nincs semmilyen állás – jelentette ki a lány megfellebbezhetetlen biztonsággal. Kristóf máris túllépett a dolgon:

– És mit tudsz Encsencsről?

– Egy kis falu innen tíz–egynéhány kilométerre. Egyszer voltam ott, és messziről láttam is az egykori szeszgyárat, de akkor nem érdekelt, és nem is mentem a közelébe. Azután alighanem te is azt a cikket láttad a neten, amit én.

– Igen, ahogyan a telefonban is mondtam neked: úgy került elém, mint egy lehetséges ipari műemlék. Nem tudhatod, de miután megszereztem a diplomámat, én is szembesültem azzal, hogy az efféléknek, mint mi, nem kínálnak állásokat. Megesett, hogy egy interjún megkérdezték, mi a szakmám, mondtam, hogy művészettörténész, és az volt a második kérdés: „És mihez ért?”… Hogy ez így lesz, azt persze harmadévesen már sejtettük, negyedévesen már tudtuk, de még reméltünk. Azután, amikor diplomával a kézben kezdtünk állást keresni, akkor kaptuk sorra a pofonokat. Neked jó, mert te legalább egy múzeumban tudtál elhelyezkedni. Én nem voltam ilyen szerencsés.

– Ami az efféle kezdő múzeumi munkatársak bérezését illeti, nem mondanám, hogy szerencsém volt.

– Ez igaz. Nekem eleinte még ennél is rosszabb volt, heti egy napot dolgozhattam egy folyóiratnál, ahol sohasem látott, külföldi kiállításokról kellett írnom, persze internetes beszámolók alapján. Aztán lett még néhány ilyen munkám, de azért a havi lakbér kifizetése olykor gondokat okozott, mindig valami másról kellett lemondanom miatta.

– Nem lakhattál a szüleidnél? Az sokat segít… állítólag.

– Akiknek vannak szülei, azoknak ez biztosan segítséget jelent.

A mondat elhangzott. Most Anitán volt a sor, hogy zavarba jöjjön, és egy kicsit szégyellje magát. De a férfi felmentette:

– Nem tudhattad, hiszen sohasem beszélgettünk úgy igazán. Én gyermekotthonokban nőttem fel, aztán néhány tehetős család évről évre összedobta a megélhetési költségeimet, és később, hála nekik, járhattam az egyetemre is. Három házaspár, őket most is afféle pótszüleimnek tekintem. Meghívnak minden eseményre, szeretnek, és én is szeretem őket.

Anitát nemcsak érdekelte, de láthatóan meg is hatotta Kristóf története. Erre nem számított. Mást nem tudott mondani, csak mosolygott.

– Szóval akkor itt vagyunk most igazi szülők nélkül. De mint látod, talpon maradtunk.

Már elfogyott a limonádé, hát a férfi a tálca felé intett:

– Finom volt. Te csináltad? – és az órájára nézett. Anita értette a jelzést:

– Rendben van, menjünk. A te kocsiddal vagy az enyémmel?

Kristóf a lányra mosolygott, udvariasan.

– Az enyém már itt áll a ház előtt. Menjünk azzal. Utána persze visszahozlak.

Már a kocsiban ültek, amikor a lány megkérdezte:

– Mire számítasz? – Maga is úgy érezte, hogy félreérthető a kérdés, hát gyorsan hozzátoldotta: – Úgy értem, az encsencsi gyárral…

– Amíg nem láttam, nem tudok mit mondani. Mint nyilván sejted, nem az ipartörténeti órákon jutott eszembe a dolog. Csak miután kikerültem az egyetemről, albérletről albérletre vándoroltam, kezdtem keresni olyan ágazatot, szakot, témát, vagy nevezzük bárhogyan, amelyikben nincs nagy tülekedés, ahol még találhatok magamnak egy témát, amelyet művelhetek. Ne nevess ki, de én szeretnék szakcikkeket írni, és nemcsak az internetre, hanem igazi, komoly, nyomtatott művészettörténeti lapokba is.

– Ez nekem is régi álmon. De most kevés alkalom nyílik rá.

Robogtak tovább. Hamarosan egy Piricse nevű falu került eléjük, aztán benne robogtak, és robogtak…

– Szerintem ez Magyarország leghosszabb faluja. – Kristóf a kilométer–számlálóra nézett. – Már több mint négy kilométert tettünk meg benne, és nem, nem akar véget érni.

Anita mosolygott, nem szólt. A férfi oldalra pillantott. Egészen helyes ez a lány, állapította meg magában.

Roboghattak tovább. Kristóf emlékezett a térképre. Tegnap este a panzióban nézegette alaposabban. Innen már talán húsz kilométerre sincsen a keleti, a román határ. De ennek most nem volt jelentősége. Legfeljebb annyi, hogy… És ezt meglepetésére a lány mondta ki. Mintha ő is éppen arra gondolt volna:

– Ide már nem jönnek külföldi vállalatok, befektetők. Nemcsak Bécsből vagy Párizsból nézve, de Budapestről is ez már a vadkelet. Erre mondják, hogy a térkép széle, meg hogy a világ vége. Itt az emberek szegények, sőt köztudottan a legszegényebbek az országban.

Ez máskor elrettentette volna Kristófot, bár nem állt szándékában befektetni bármit is. „Szegény vagyok, mint a klerikális rágcsáló, azaz a templom egere” – szokta mondogatni. De ezzel egyelőre megbékélt. Robogtak tovább.

– Most már ne adj kövér gázt, itt jobbra fordulunk, és percek múlva odaérünk.

Így történt. Az útelágazásnál a férfi fékezett. Tábla mutatta, hogy ha továbbmegy, Nyírbéltek, Penészlek, Fülöp következhet. Egyikről sem hallott soha. Igaz, a furcsa nevű Encsencsről sem tudott régebben. Amikor pedig a múlt héten először hallotta, előbb azt hitte, valahol SzerENCS vagy ENCS környékén lehet, és ott valami okból megduplázták a nevét. Encs egyszer, meg Encs még egyszer, így lett Encsencs… Anita is sejtette, hogy most kéne valamit mondania a faluról, de ő sem tudott róla sokat. Azt a keveset azért elmondta:

– Majdnem kétezren laknak itt, a fele roma, ahogyan erre majdnem minden faluban. Nincs igazán sem nevezetesség, sem ipar. Üzem vagy gyár? Ugyan már.

Kristóf a faluba érve fékezni kényszerült, mert egy kóbor kutya szaladt a kocsi elé. Anita a szája elé kapta a kezét, hogy ne sikoltson. Sajnálta volna a kutyát, de az épen megúszta, és elszaladt. A férfi gázt adott. Ez a kis incidens mintha azt súgta volna neki: a dolgok itt nem fognak könnyen menni.

Az idő szép volt, hét ágra sütött a nap, és ez máskor, máshol jókedvvel töltötte volna el a férfit. Valahogy mégis nyomasztotta valami. Talán a rá váró feladat? Amit önként vállalt, senki sem kényszerítette rá, hogy felvegye a kapcsolatot a régi szeszgyár gazdájával, és eljöjjön ide. Ráadásul egy kis felelősség is nyomta a vállát, hogy elhozta Anitát is. Nem szeretett volna leégni a lány, ráadásul kolléganő előtt, például azzal, hogy az egész ötlet hamvába holt, és semmi értelme… Már–már kezdte magát is nevetségesnek látni, hiszen idejött Pestről, Nyíregyházán szállást bérelt, most pedig itt nyüzsög – és ha az egészből nem lesz semmi?

De elhessegette ezeket a gondolatokat. Percek alatt megtalálta a tulajdonost, akivel korábban már beszélt telefonon. A helybeli doktor vette meg tizenvalahány évvel korábban, mint mondotta: nem volt szíve nézni, hogy lassan kirabolják az építményt, elhordanak belőle mindent, ami fém, ami használható. Most velük jött, kinyitotta az udvari kapu lakattal zárt ajtaját. A gaz már felverte az udvart, látszott, hogy itt már nagyon régen kaszálhattak. A doktor mondta is:

– Semmi hasznom nincs belőle, és bizonyára nem is lesz. Itt van a falu közepén, nem valahol a külterületen. Itt legalább szem előtt van, de nem tudok vele mit kezdeni.

Anita szerencsére nadrágban jött, most örült, hogy nem szoknyában. Elég nehezen gázoltak át a gaztengeren, ráadásul nem látták, hová lépnek – voltak mélyedések és más rejtett csapdák, például elszórt, valamikori fém alkatrészek. Mind tiszta rozsda, és talán nem is tudható, mikor milyen célt szolgáltak…

Így bukdácsolva értek el az épületig. Téglából emelték a falakat, jó régen. A doktor máris mondta:

– Ezeket a téglákat valaha itt helyben égették ki. Mert akkor még volt téglaégető is.

Anita megkapaszkodott egy fémhordóban, amelyet élére állítva hagytak a fűben valakik, valamikor. Aztán néhány lépcsőfokon mentek feljebb. A doktor elég sokáig küzdött a lakattal, látszott, hogy azt is régen nyitották ki. Kristóf látta, hogy van erre több bejárat is. Ám egyelőre ezen jutottak be, miután sikerült legyőzni a rég megereszkedett ajtószárnyak és a lakat ellenállását.

Anita, mielőtt bement, még egy pillantást vetett kívülről a falakra. Ő nem sokat foglalkozott az ipari építészet történetével, biztosan nem annyit, mint Kristóf. De laikusként is láthatta, hogy odabent valaha nagy élet folyt. Ha egy pillanatra behunyta a szemét, látta is maga előtt a nyüzsgést. Akkor is nyári nap volt, kívülről az ablakokon beesik a sárgás fény. Idelent gépek között kék köpenyes vagy akár bőrkötényes férfiak teszik a dolgukat. Gumicsizmás takarítónő áll neki feltörölni egy tócsát. Kádakban párolog és erjed valami…

Kristóf felnézett. A helyiség legalább tizenhat méter magas lehetett, ez volt a legmagasabb része a gyárépületnek. Nyilván nem véletlenül építették ekkorára. Felül, magasan három kerek ablakon jött be a fény, alattuk négy szögleteset láthatott. Ezeken elég fény ömlött be, nem kellett itt lámpákat felkapcsolni – mellesleg gyanította, hogy évtizedek óta nincs is áram az építményben, hát fölösleges lett volna szóvá tenni.

A terem két falán körben betonból épített galéria futott végig, vasoszlopok tartották, vas csigalépcső vezetett fel rá. Anita ránézett:

– Ezért biztosan sokat adnának a pesti lakberendezők.

– Ők Pesten vannak, én meg itt – vágta rá a doktor.

Nem volt még ötvenéves sem, és látszott, hogy a szívén viseli a néhai gyár sorsát. Azok közé tartozott, akik nem bírják elviselni, ha bármi pusztulni kezd. Főleg, ha azt emberek építették és használták valaha. Mintha ezzel együtt azokat sem becsülnék semmire, akik valaha azt az értéket létrehozták, benne dolgoztak, szinte vele együtt éltek. Sok évtizeden át dolgoztak e falak között is. És mit sem számít – sugallta a doktor –, hogy azok az emberek is meghaltak már. Kristóf vette fel a fonalat:

– Valamilyen értelemben nem haltak meg, hanem ma is léteznek. – Látva a feléje forduló két tekintetet, gyorsan folytatta: – Mielőtt félreértik: úgy értem, hogy ez volt az a hely, ahová nap mint nap bejártak, ekörül forgott sok gondolatuk. Ha nincs a szeszgyár, az itteniek között még több munkanélküli lett volna.

A doktor körbemutatott:

– Azoknak ez adta az életet. Ami paradox, mert hát egy pusztító folyadékot, alkoholt állítottak itt elő ipari mennyiségben, ami enyhén szólva sem kedvez az egészségnek. Ők mégis ennek köszönhették a munkát, az életet, a családjuk is a szeszgyári fizetésükből élt.

– Nagy változás lehetett, amikor leállt a gyár – vélte Anita. A doktor megerősítette:

– Már a rendszerváltozás előtt bezárták, de még fel lehetett volna éleszteni. Utána már nagyon másféle idők jöttek. Eleinte volt egy–két hasonló gyár a tágasabb környéken, egyik–másik talán meg is vásárolta volna ezt is, de aztán semmi sem lett a dologból. A cég tönkrement, az embereket kitették, a gyár lehanyatlott… és most így néz ki.

A két idegen körülnézett. Látták a pókhálós, itt–ott mállott vakolatú falakat. Most egy bolthajtás alatt mentek át, ahol egy hatalmas kazánt láttak. A doktor mutatta:

– Ez például egy mozdonykazán lehetett valaha, azt építették be ide. Szénnel tüzeltek a kazán alá, abban forralták fel a vizet, míg gőz lett belőle. Azzal főzték a cefrét, amit később a mellettünk lévő marhatenyésztő telepre juttattak át.

Anita nézelődött, közelebb ment a kazánhoz, amit masszívnak látszó falba ágyaztak bele. „Ha aláfűtenének, talán még ma is működne” – állította–kérdezte, aztán látta, hogy itt és ott már hiányoznak onnan csövek, tehát ma már itt nem lenne gőz.

Kristóf felfelé mutatott.

– Ott mentek át a falon a csövek?

– Ott is, máshol is. Rengeteg cső volt a falakon vízszintesen és függőlegesen, mint látják. Hogy melyiknek mi volt a szerepe, azt már talán senki sem tudná megmondani. Itt még jó a mennyezet, de a másik teremben – átmentek oda is – már erősen hiányos, sok cserép eltört.

„Nyilván beesik az eső” – gondolta Kristóf. Azért ez a sok berendezés – igaz, csupa rozsda mind – felélesztette benne a reményt, hogy ha ennyi minden megmaradt, talán lehetne velük valamit kezdeni.

– Ezerkilencszáznyolcvanhatban történt egy baleset. Valaki megégett – folytatta a doktor, miközben egy keskeny ajtón átmentek egy harmadik helyiségbe, ezért nem minden szavát hallották tisztán. – Akkortól… elromlottak… a dolgok.

Továbbmentek, és láttak négy hatalmas, függőleges tartályt. Ezekben erjesztették annak idején az alkoholt. Anita felnézett rájuk, és egészen törpének érezte magát hirtelen. Arra gondolt némi csodálattal, hogy milyen nagy tárgyakat képes előállítani az emberiség. Persze jól tudta, hogy az encsencsi szesztartályok eltörpülnének egy modern tengeri hajó vagy egy vízzáró gát, egy atomerőmű vagy akár csak egy olajfinomító mellett is… Ám most, amikor itt állt a piszkos padlón, és bámult felfelé, hogy a nyaka is belefájdult, bizony tiszteletet érzett a valaha élt emberek iránt. Akik ilyesmire voltak képesek, azok bizonyára más nagy dolgokat is alkottak, még a világnak ebben a sokak által elfelejtett szegletében is.

A falak között álltak, és néztek felfelé. Volt ebben a pillanatban egy különös hangulat, ami rájuk szakadt váratlanul. Kristóf mélyre szívta a langyos levegőt, és úgy érezte, valami árad feléje a falakból. Ehhez foghatót eddig csak nagyon régi várakban és palotákban érzett. Ahol tudható volt, hogy egykor ugyanezen falak között olyan személyek éltek, akik talán még a történelem menetére is hatással voltak. Más érzés egy Esterházy–kastélyban kószálni, vagy, mondjuk, egy magyar várban, amely félromos állapotában is különös dolgokat képes sugallni a látogatóknak. Nem kell ahhoz behunyni a szemét, hogy átérezze: itt egykor Nagy Lajos, az Anjou–király lépdelt, abban a másikban pedig Thököly Imre járkált peckesen, férfiúi szépségének teljes tudatában. Még egy kis falusi ódon templomban is érezhette, hogy hatszáz vagy több esztendővel korábban azok, akik építették, mennyit imádkozhattak a falai között. És hogy ne hagyja ki új szakmáját, az ipartörténetet sem: egy–egy restaurált vízimalom vagy szélmalom is megmozgatta a fantáziáját. Hány férfi és nő verejtékezett benne, hány tízezer zsákot cipeltek be, öntöttek fel a garatra, azután hány zsákot töltöttek meg liszttel?

Most hát beszívta ezt a szagot is. Rozsdásodó fém, lyukas ablakon beszökő, sápadt napfénytől melegedő falak, a lábuk alatt heverő por együttesen adta ezt a hatást. A férfi egy kicsit sajnálta, hogy nem láthatja, milyen volt itt az élet. Milyen volt, amikor nemcsak a ház és a gépek éltek, de az emberek is, akik azokat éltették, és ezért a hármas egység egymást hajtotta előre. Az épület, a gépek és az emberek valamiféle egységet képeztek…

– Erre jöjjenek! – kiáltotta a doktor valahonnan a falak mögül, hallották is, ahogy lépked. Anita követte a hangot, és hamarosan Kristóffal együtt kiértek az első nagy terembe, ahol a látogatást elkezdték.

– Az épületnek van ám pincéje is, itt alattunk! No meg az udvaron két kút a hűtővíznek.

Amikor kimentek a napfényre, ismét gázolhattak a combig érő gazban. A doktor jól ismerte a járást, ők pedig bizalommal követték. Igaz, nem volt könnyű a dolog, mert alig láttak a lábuk alá. A környező telkeken nem láttak semmi mozgást. Az egykori marhaistálló jellegzetes ablakaival, hosszan elnyúló, alacsony épületével szintén hallgatott. A doktornak egy kicsit kaparnia kellett, hogy leszedje a füvet az egyik, majd a másik akna bejáratáról. Locsolócsövek tekerőztek a fűben – Anita óhatatlanul arra gondolt: olyanok, mint a kígyók valahol a trópusokon –, és látták, hogy azok a kutak meglepően szélesek és mélyek. Azután továbbmentek, és az épület másik oldalán találtak lejáratot a pincébe. Amikor ebből is kijöttek, Kristóf meglepve fedezte fel, hogy van ott még egy épület. Vagyis a szeszgyár nem egy, hanem két jókora épületből állott. Ennek legjellegzetesebb része egy magas torony volt. Ez is téglából épült valaha. Ahogy idegenvezetőjük mondta: „rossz helyi téglákból”. Mégis biztonságot és tartósságot sugallt még ma is. A kémény vége kétszer magasabbra nyúlt, mint a szeszgyár főépülete.

– Mindenki egy valaha itt dolgozó ikonikus Zsiga bácsit emleget – jegyezte meg, mert ő még találkozott olyanokkal, akiknek a gyár volt a mindenük. – Az öreget nem lehetett megvesztegetni, mindenre ügyelt. Állítólag tartottak is tőle. Mindenesetre nem a mindenkori kommunista tanácselnök vagy a hasonlóan kommunista gyárigazgató tartotta kezében az összes szálat, hanem ez a falusi ember, aki feltehetően sokkal jobban értett a szeszgyártáshoz, mint bárki más az ott dolgozók között.

Már a két épület között mentek. Mindent ellepett a gaz. Voltak helyiségek, amelyekhez a doktornak sem volt kulcsa. Az egyik ilyenbe egy résen leshettek be a lakat mellett: egy réges–régi roncsautó állt egy garázshoz hasonló helyiségben. Voltak helyek, ahol szinte veszélyesnek tűnt járni. Bármikor a fejükre eshetett valami lelógó, egykori berendezési tárgy, vagy a lépcsőfokokra hullott beton– és téglatörmelék miatt könnyen megcsúszhattak volna. Kristóf mindig úgy ment, hogy elkaphassa Anitát, ha a lány elesne. Közben azért magára is vigyázott. Volt egy pillanat az egyik lépcsőn, amikor bekövetkezett az, amitől a férfi tartott. Ő is megcsúszott egy kicsit, de Anita még inkább. Elkapta a lány karját, és mindketten talpon maradtak. A férfinak jólesett a kolléganő hálás pillantása.

Észre sem vették, hogy már órák teltek el. Kristófot néha megragadta a hely szelleme, amit maga sem tudott volna leírni vagy elmondani. Egyszerűen érezte a dolgot. Egyszerre volt felemelő, ám baljós is. Mintha e falak között történt volna valami tragikus, aminek sajátos visszhangja lebegne a térben. Vizslató szemekkel figyelt körbe–körbe, de persze nem látott ilyen jeleket, mégsem tudott szabadulni ettől az érzéstől. Valami okból azonban nem volt ez ijesztő, éppen ellenkezőleg. Még az is megfordult a fejében: ha valaha valamilyen komolyabb bűntény történt a szeszgyárban, akkor azt dokumentálni kellene, és ha ipartörténeti objektummá, majd múzeummá nyilvánítják az épületeket, akkor talán a történetébe bele lehet fűzni egy kis véres szenzációt is. Elvégre, ha már szegényes a gépi berendezés, ha nehéz lesz rekonstruálni és laikusoknak érthetően bemutatni, hogyan is működött egykor a gyár – akkor kell még valami más, egyfajta plusz is, amiért az ide érkező látogatók úgy érezhetik, hogy kaptak valamit a pénzükért.

A séta végét a doktor már nem várta meg, dolga volt.

– Majd hozzák be a kulcsot – intett, és elment.

Ők ketten tovább járták a géptermeket, tettek még egy kört a nagy kémény körül is. De nem akartak visszaélni a doktor türelmével. Így hát amikor kis közelharc árán sikerült bezárniuk a főbejáratot, a lakat is a helyére kattant, majd az utcai kaput is sikerült legyőzniük, nem kellett sok szót váltaniuk. Mindketten úgy érezték, lenne itt még mit megszemlélni alaposan, a maguk módján és a szakmájuk kívánta szempontok szerint.

Kristóf bevitte a kulcsot a doktornak:

– Jöhetünk holnap is? – kérdezte. – Csinálunk fényképes dokumentációt, akár több száz képet is. Szépen, lassan, nyugodtan. Önt nem fárasztanánk ezzel.

– Nyugodtan jöjjenek, itt leszek. Ha van egy kis remény arra, hogy valami végre történik a szeszgyárral, akkor már örülök.

Visszaindulás előtt a téren körülnéztek. Encsencs tényleg falu volt, ahol kétezren sem laktak, és lakói jól láthatóan nem is akartak másféle látszatot kelteni. Amit ők hivatalosan is Főtérnek hívtak, az voltaképpen két forgalmas utca kereszteződése volt, nem több. A nap magasan járt, bár már délután volt. Mindketten megéheztek. Kristóf lassan, óvatosan hajtott ki a faluból. Mindenfelé látott gyerekeket, az utca szélén és a házak között is játszottak. Kutyák szaladgáltak. Egyszóval semmi sem változott, miközben ők a szeszgyárat járták.

– Éhes vagyok – közölte váratlanul a férfi. Anita mosolygott:

– Én is, csak arra vártam, te mikor jelented be – és nevettek egyet. Kristóf most kezdte érezni, hogy egészen jól elvan ezzel az Anitával. Amikor beértek Nyírbátorba, a lány mutatta az utat egy étteremig. Szerény volt a külsőség, de finomak az ételek. „Végtére is egy vendéglőben az étel a legfontosabb, a vendégek azért térnek be, nem pedig hogy mindenféle csicsás díszeket nézegessenek.” Jót beszélgettek evés előtt és közben, ami ismét jobb kedvre derítette a férfit. Alig volt vendég, mert már jól benne jártak a délutánban.

– Mit gondolsz, lesz valami abból a szeszgyárból? – kérdezte végül Kristóf. Anitán látszott, hogy alaposan mérlegeli a dolgokat, mielőtt válaszol:

– Ha beljebb lenne legalább száz, vagy, mondjuk, százötven kilométerrel… A nagyvárosi turisták, a pestiek és a külföldiek még hajlandók elmenni a Miskolc–Debrecen vonalig. Van, akit vonz a Hortobágy és a puszta állítólagos romantikája vagy a gyulai strandfürdő… Lemennek Szegedre is. Ha Encsencs valahol Kiskunfélegyháza, Szentes, Csongrád vagy feljebb, Szolnok, avagy Jászberény környékén lenne, talán még befektetőt is találnánk, aki segít helyrehozni az épületet.

Kristóf eltöprengett. Közben kérték a számlát.

– Először is alaposan fel kéne újítani az épületet, aztán beszerezni a hiányzó alkatrészeket. Ami több hónapos kutatómunkát jelentene.

Ekkor már kiléptek az utcára, a férfi kocsijához ballagtak. Anita átvette a szót:

– Vagyis előbb kellene szerezni egy listát, hogy hol voltak Magyarországon szeszgyárak, amelyek már nem üzemelnek. Könnyen lehet, hogy itt a környéken is akadtak. Ha lehet, akkor onnan olcsón kellene hozni néhány alkatrészt, műszert, csöveket, miegymást.

– Akkor Encsencs és a szeszgyár szert tenne egy objektumra, ami felkerülhetne a turistatérképekre, a netre…

– Azért ne essünk túlzásokba – fékezte a lány. – Ismerd el, hogy az emberek szívesebben mennek Acapulcóba, Velencébe vagy Rio de Janeiróba, mint Magyarországra. És akik eljönnek, azok is lusták lennének kétszázötven kilométert autózni a Ferihegyi repülőtérről azért, hogy lássanak egy autentikus kelet–magyarországi, egykorvolt szeszgyárat.

– Amelyik ráadásul már nem üzemel, így a látogatók nem kaphatnak a termékből egy–egy kupicával – mosolygott Kristóf. De azért érezte, hogy ez tényleg nem lenne könnyű pálya. Sok akadály van még ezen az úton, amelyekkel már most is tisztában vannak, amikor még el sem indultak a cél felé.

– Hazaviszlek – nyitotta ki Anita előtt a kocsi ajtaját. Már robogtak, ismét csak Anita útmutatása alapján, mert Kristóf képes lett volna egyetlen pillanat alatt eltévedni az idegen városban.

Amikor megálltak a kapu előtt, Anita mondott volna valamit. Kristóf is látta a pillanatnyi habozást. „Netán behívna egy kávéra?” – tette fel magának a kérdést. Hogy ezt megelőzze, kijelentette:

– Visszamegyek a panzióba, és gondolkodom. Te is gondolkodj, és holnap megbeszéljük, mit lehetne tenni. Itt leszek kilenc óra után, és mehetünk ismét oda – persze Encsencsre célzott. Anita kiszállt, még egyszer összemosolyogtak, aztán a lány ment a kapuhoz, elővette a kulcsát. Kristóf lassan gördült tova. Szétterjedt benne a bizonytalanság: „Meghívathattam volna magamat arra a bizonyos kávéra!” Egy pillanatig még az is megfordult a fejében, hogy talán nem is csak egy kávé lett volna végül is a meghívás tárgya. Cinikusan hozzátette: „Fölösleges lett volna fizetni a nyíregyházi panziót, amikor itt ingyen is alhatnék, sőt, járna mellé még egyfajta bónusz is.” De mert alapvetően nem volt cinikus, hát máris igyekezett elfelejteni ezt a témát. „Bár évfolyamtársak vagyunk, szinte soha nem beszélgettünk az egyetemi évek alatt. Voltaképpen most először. Nem szép lány, de rokonszenves” – így próbálta magában jellemezni Anitát. Közben valami azt súgta neki, hogy ennél azért biztosan bonyolultabb lény ő is. Mert minden ember bonyolult és sokrétű lény. Fölösleges lenne, és meggondolatlan is, ha most, e pár órai együtt bolyongás után véleményt formálna róla.

„Majd holnap meglátjuk.”

Este a panzióban sétálni ment, de hamar belátta, hogy túl kicsi a terület. Hát csak fordult néhányszor a kertben, amelynek a közepén nemcsak az épület, de a parkoló is volt, ahol jöttek–mentek a kocsik, ez elvette a kedvét a sétálgatástól.

Elalvás előtt ismét maga előtt látta a szeszgyárat. Mintha megint érezné a falakból áradó különös hangulatot. Még eszébe villant, hogy lehet, nincs is ott semmiféle különlegesség, csak ő képzeli. De akkor eszébe jutott, hogy Anita is érzett valami effélét. Anita… A férfi nem tudta, meddig tartottak a gondolatai és a képzelete, és mikor fordult át álomba az egész. Mert a látvány mintha hirtelen színesebb lett volna, meleg szél fújt, és a romos falak nem is látszottak olyan romosnak…

És az ég kékje már–már gyanús volt még álmában is. Hiszen olyan tintakék, mint a tenger a nápolyi öbölben. Ahol mellesleg sohasem járt, csak filmeken és képeslapokon látta. Különben is, az a tenger volt, nem pedig az ég, micsoda keveredés? És azt is látta, hogy emberek nyüzsögnek a gyárudvaron. Még ágaskodott benne a kétely, egy kis hitetlenség keverve egy nagy adag értetlenséggel: ugyan honnan kerültek oda azok az autók és emberek, amikor a magas gazban alig lehet járni? Aztán mindent ellepett az álomcunami.

***

Másnap reggel jókedvűen ébredt. A zuhany alatt állva eszébe jutott, hogy Encsencsen dokumentálnia kell, amit talál. Kell hát egy jegyzetfüzet, lehet, hogy bizonyos dolgokat majd a mobilja diktafonjára mond. No és persze fotózni kell, sok–sok képre lesz szüksége, ha tényleg úgy dönt, hogy nekifog az „Encsencs–projektnek”. Onnantól kezdve komolyan kell vennie a dolgokat. Már kezdte tervezgetni, hogy kikhez fordul majd Pesten, akik talán segíthetnek előbbre vinni az ügyet.

Kelet felé hajtott a sztrádán. Nem kellett messzire mennie, mert hamar odaért, ahol a sztrádától elválik a nyírbátori út. Közben eszébe jutott, hogy mennyi minden történt az utóbbi, akár csak három esztendőben is. Éppen hogy elvégezte az egyetemet, kitört a koronavírus–járvány, ami még két évig húzódott, és sok furcsaság történt akkoriban az egészségügyben és a politikában. Megesett, hogy a második felülírta az első érdekeit… Aztán amikor kezdtek ebből is kilábalni, jött az orosz–ukrán háború, ami sokakat jogos aggodalommal töltött el – éppenséggel őt, Kristófot is. Utálta a háborúkat, de egészen jól elvolt a tudatukkal, ha azok biztonságos távolban, legalább egy másik – mindig egy másik! – földrészen zajlottak. Ám most a dolog váratlanul közel, nagyon közel ugrott. Ahogyan robogott a forgalmas, de keskeny úton, eszébe ötlött: az ukrán határ innen nincs is olyan messze. Ha megnyomná a gázpedált, harminc–negyven perc alatt odaérne valamelyik pontjára.

De ezen is túllépett, mert már közeledett a városhoz. Igaz, előbb átment egy falun, ahol lassítani kényszerült. A konvojjá szerveződött kocsik élén egy traktor pöfögött lassan, megfontoltan. Több autós próbálta előzni, de a szembejövő forgalom egy pillanatig sem szünetelt. Kristóf észrevette, hogy mennyire nyugodt. „Könnyű nekem, nem sietek sehová, ha tizennégy perccel később érek Anitához, vagy majd félórás késéssel Encsencsre, akkor sem történik semmi végzetes.”

Így hát ő nem idegeskedett. Filozofikusan szemlélte, hogy a traktor mögött haladó első autós kiugrott, és kis híján összeütközött egy szembejövővel a másik sávban. Élénk fényszóró–villogtatás, dudálás, ökölrázás következett, majd a második lassú haladásra kényszerített autós is megpróbálkozott, de neki háromszor egymás után sem sikerült. A szembeforgalom is sűrű és erős volt. Kristóf most kifejezetten élvezte. „A hidegvér is lehet érték” – jutott eszébe, nem tudta, hogy hol hallotta, vagy éppen most ő maga lett a szerzője. Mindenesetre büszkén vette a levegőt egy percig. Már gyermekként is kedvelte az aforizmákat, csodálta a régi, főleg latin és francia gondolkodókat, akik képesek voltak egy rövid mondatban, vagy akár csak pár szóban is összefoglalni hatalmas életbölcsességeket.

A GPS, ahogyan tegnap, ma is odavezette Anita házához. Most már jobban megfigyelte az utcát és a többi házat. Mind családi ház, vannak régi „kockák” is, de szép számmal látott újabbakat. Sok tetőn ott voltak a napelemek, némelyik udvarban konzolokon csillantak. Hát igen, ez már tényleg a huszonegyedik század, állapította meg magában. Ez ugyan nem volt tömör és szellemes aforizma, de legalább pontosan mutatta a valós helyzetet.

Amikor megállt a már ismert kapu előtt, dudált egyet, nem feltűnően és nem hosszan, inkább diszkréten. Eszébe jutott: ha Anita kacér nőszemély lenne, csak kiszólna az ablakon, hogy „gyere be, mindjárt elkészülök”, sőt odabent talán majdnem meztelenül, valamilyen meghatározhatatlan és férfiak által megnevezhetetlen lenge ruhadarabban fogadná, és mondaná, hogy most megy a zuhany alá, bocsi a késésért, és közben kacéran nevetne, a szeme pedig hívogatná a férfit. Kimondatlanul is ott lenne a csillogó szemében, a mosolygó ajkai sarkában a felhívás, akár egy közös zuhanyozásra, aztán másra, többre. Bár egy ilyen zuhanyozás már eleve meghívás lenne a többire, a folytatásra…

De valami azt súgta neki, hogy Anita ilyet nem tenne. Neki nem ilyen a természete. De máris előtolakodott a férfi elméjében a következő kérdés: „Alamuszi macska nagyot ugrik, és bizony mivel nem egy hódító szépség, lehet, hogy neki kell megteremtenie az alkalmakat a férfiak számára, hogy hajlandók legyenek… hm… közelebbi kapcsolatba lépni vele?” Ami azt illeti, ez a nő tényleg nem szép, bár van benne valami, ami az értő férfiakban bizonyos gondolatokat ébreszthet. Talán nincs szüksége efféle, félig fortélyos, félig meg szinte erőszakos férfiszerzésre.

Az utolsó gondolata volt a nyerő. Megnyugodva látta, hogy Anita máris jön a kertkapuhoz. Most is nadrág volt rajta – hiszen a szeszgyárba igyekeznek –, de nem a tegnapi, hanem most barna és feszes. A blúza pedig zöld, világoszöld, ami kellemes a szemnek. A haját nem eresztette le, de Kristóf most látta, hogy van belőle bőven. Az a világosszőke zuhatag talán a háta közepéig is érhet. No és ahogyan jött a kapu felé, minden lépésnél ringtak a mellei. Kristóf nyelt egyet. Most is jó lett volna megereszteni egy aforizmát, vagy legalább valamilyen álbölcsességet, de semmi sem jutott eszébe.

Amint a lány beült, rögtön más lett a hangulat az autóban. Összenéztek egy pillanatra, és Kristóf mintha valamivel melegebb fürdőbe merült volna. Kellemes volt a lány ottléte a diszkrét parfümjével, a mosolygásával. Azzal, hogy volt.

Ez meglepte a férfit. De örült ő is, és ez az öröm, biztosan átsugárzott Anita tudatába is. Míg kiértek a városból – Kristóf arra már emlékezetből vezetett –, egyikük sem szólt semmit. Jó volt nekik így. Nem szóltak egymáshoz, mégis olyan volt, mintha beszélgetnének, valahogy a másik ott volt a tudatukban. Az a negyedóra jólesett nekik, bár talán egyikük sem tudta volna megmondani, miért.

Encsencs semmit sem változott tegnap óta. Mintha a ma nem is lenne, mintha most is tegnap volna. Ugyanaz a látvány a kereszteződésben, a Főtéren. A bolt, a gyógyszertár, a többi épület. Az emberek meg a kerékpárok. De volt valami ismerős tárgy is, amiben a tekintetük mintegy megkapaszkodott, amit ismerősként üdvözölt: a szeszgyár. A szögletes, a többiek közül kimagasodó, komor építmény pár házzal távolabb.

Mivel a doktorral megbeszélték még tegnap, hogy ma is eljönnek, nem volt akadály. Miközben Anita a már lezárt kocsi mellett várt, többen elmentek mellette. Mind roma volt, és ez jól látszott. Nők és férfiak, de főleg gyerekek. Valaki a távolban kurjantott, két kislány egészen közel szaladt hozzá. Kényelmetlenül érezte magát, mert olyan volt, mintha ő lenne a különleges, a normálistól eltérő, és csodájára járnának a falusiak, hogy jobban lássák. De talán ez nem is volt így. A kislányok nyilván felfigyeltek rá, és látták, hogy nem idevalósi. Hát megnézték. Az anyjukkal voltak, és már mentek is tovább az egyik utcán. Anitában nem maradt meg a kellemetlen érzés, rögtön elpárolgott. Így van ez minden kis faluban, tudta. Az idegen rögtön szembetűnik. És még azt is hozzátette magában, hogy talán egy fokkal jobban öltözött, mint a helybeliek, talán ezért is megnézték.

Aztán jött Kristóf, és indultak a gyár felé. A magas fűvel benőtt udvar ismét próba elé állította őket. De mindketten arra gondoltak: ha tegnap már legyőzték ezt a kis „dzsungelt”, akkor ma sem állhat útjukba. A férfi előbb végigjárta az épületet az egyik oldalon, aztán átment a másikra. Ügyeltek arra, nehogy a tegnap látott kutak közelébe kerüljenek. Ki tudja, mennyit bírnak el azok a rozsdás aknafedelek? Tegnap bizony elég vékonynak tűntek.

Anita most próbált valami szépet találni benne. Hiszen végül is a ma Magyarországon található ilyen–olyan célú épületeknek nagy része akkor épült, a tizenkilencedik század vége felé, a Monarchiában. Amikor a kiegyezés után az ország addig soha nem látott fejlődésnek indult. Ez tananyag volt az egyetemen is, neoklasszicista, neogótikus, majd szecessziós építmények bőven akadtak. Pesten az Országház, a Halászbástya, számos nagy múzeum és középület. Vidékre is „lecsorogtak” ezek a stílusok, sőt abban a korban a nagy és ismert, valóban jó építőmesterek nem röstellték, ha vidéken kellett tervezniük templomot, városházát, gazdagabb uraknak kastélyokat.

– Lehet, hogy Encsencs ettől volt híres akkoriban a környéken. Sehol sem volt ilyen magas, nagy épület. – Kristóf szavaiból kiviláglott, hogy az ő gondolatai is ebbe az irányba mennek. Anita maga sem tudta, miért, de ennek most nagyon megörült.

Aztán a férfi viaskodott egy kicsit a megvetemedett bejárati ajtóval, eltartott egy ideig, amíg részleges győzelmet arathatott. Az ajtó a padlón csúszva félig kinyílt.

– Jó, hogy nem vagyunk kövérek – jegyezte meg a lány.

Végül bent voltak mindketten. Kristóf körülnézett. Anita éppen ránézett, és valami furcsát látott: a férfi tekintete hirtelen egy vadászé lett. Olyan emberé, aki zsákmányra les, amit mindenképpen el akar ejteni. És azt is sugallta, hogy ha meglátja azt a prédát, bizony le is csap rá, gyorsan és könyörtelenül.

Aztán máris megértette, mi történik: Kristóf elővette a telefonját, és kezdte fotózni a helyiségeket ott belül. Nem hagyott ki semmit, szinte még az üres falfelületeket is felvette. Talán az itt–ott látható repedéseket örökítette meg? Vagy a pókhálókat? Anita egy ideig követte, mögötte ment, aztán elunta a dolgot, és önálló utakra tért. Már tudta, hogy ebben a nagyobbik épületben mi hol van, de azért újra bejárta. A kazánházat is megszemlélte, meg odébb a négy hatalmas tartályt is. Vajon hány ezer liter szeszt tarthattak egyikben–másikban? Mindig tele voltak, vagy egyszerre csak egy? A többiben gyűlt napról napra az aznap lefőzött mennyiség? Ki döntött arról, mikor van „kész” a szesz? Vittek ebből az alkoholból a likőrgyárakba, és máshová is? Bizonyára tartálykocsikkal szállították, mert hiszen nincs a környéken vasút.