Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario (Veszteség-sorozat 1.), 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Hazel (Veszteség-sorozat 2.), 2023

Amíg a szerelem el nem választ, 2023

Copyright © Károly Melinda, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-20-8

„A szerelem egyenlet két ismeretlennel.”

KARINTHY FRIGYES

ELSŐ FEJEZET

NIA

Nem szabad a repülésre gondolnom.

Nem – ismételtem meg magamban a szót, majd a teljes előző mondatot: nem szabad a repülésre gondolnom!

Oh, istenem, kit akartam átverni? Hiszen épp egy repülőgépen ültem, és a szívem a torkomban dobogott. Hiába figyeltem meredten az előttem lévő szék háttámláját, amikor tőlem balra egy ablak hívogatott, hogy nézzek ki rajta, és amint odakaptam a tekintetem, megláttam a gép hajtóművét. A pánik még inkább eluralkodott rajtam. Mi lesz akkor, ha felszállunk, és a felhőket fogom látni? Talán elájulok? Beletöröltem izzadt tenyerem a nadrágomba, és próbáltam némi higgadtságot erőltetni magamra. Bizonyára átragadt a bennem munkálkodó feszültség a mellettem ülő, idősödő férfira, aki kényelmetlenül fészkelődött mellettem.

– Basszus! – csúszott ki a számon félhangosan, amikor megjelent a hajtóműnél egy reptéri alkalmazott, és létrára állt, hogy ragasztószalaggal csíkokat húzzon a hajtómű egyik illesztéséhez.

– Mi a… franc?! – kérdeztem magamtól, és kikerekedett a szemem. Na jó. Még hogy nincs helye pániknak?

Ez az első repülőutam Izlandra, és mit ad isten?! Tragédiát!

– Tessék? – hallottam magam mellől, mire a mellettem ülő férfira pillantottam.

– Semmi… csak… – hebegtem, és az ablak felé mutattam. – Nem számítottam erre a látványra felszállás előtt – mondtam mégis. A férfi rám mosolygott.

– Most repül először? – kérdezte, mire megráztam a fejem.

Elég sokszor kell átélnem ezt a borzalmat, mert gyakran utazom repülővel, de sosem fogom megszokni az érzést. Főleg, ha egy reptéri alkalmazott a hülye ragasztószalagjával a frászt hozza rám. Direkt nem néztem vissza az ablak irányába. Inkább nem akartam tudni, mit művelnek a hajtóművel.

– Remélem, nem utoljára! – fújtam ki az imént belém szorult levegőt, és átkoztam a pillanatot, amikor igent mondtam a barátnőmnek, aki elhívott magához Izlandra.

– Amikor felemelkedünk, és egyenesbe kerül a gép, majd megnyugszik – biztatott a férfi.

– Gondolja?

Az idegen őszes bajusza alól mosolygott rám.

– Biztos vagyok benne.

Hinni akartam neki, tényleg. De nem ment. Tudtam, hogy ez alkalommal is csak a landolás után lélegzem majd újra nyugodtan. A tekintetem a többi utast pásztázta, ám hiába kerestem a barátnőmet, nem láttam őt, hiszen sokkal előrébb kapott helyet, mint én. Nem vettünk helyjegyet, mert bíztunk abban, hogy kevés utas lesz a gépen, és abban is, hogy helyet tudunk cserélni másokkal, de egyik elképzelésünk sem jött be. Így bár spóroltunk a repülőjegy árán, mégsem vagyok ettől boldog. Örültem volna, ha legalább Evelin mellettem van és támogat, ehelyett egyedül kellett megküzdenem a repülés izgalmával.

Reykjavík öt óra repülővel Budapesttől. November elején itthon, Magyarországon még viszonylag kellemes az idő, Izlandon ehhez képest sokkal hidegebbre számíthatok, ahogy arra a kint élő barátnőm, Adél figyelmeztetett is minket. Nem arról van szó, hogy keményebb lenne a tél, mert viszonylag enyhének számít a magyar telekhez képest, viszont a szél sokat ronthat a hőérzeten, és van, amikor a mínusz öt fokot mínusz tizenötnek érzi az ember. A bőröndömet ezért teleraktam vastag pulóverrel, hosszú nadrággal és csupa olyan holmival, amivel fel lehet készülni a hidegre. Reméltem, hogy a repülőgép le tud majd szállni Izlandon, mert ahogy olvastam, elég gyakran hiúsul meg a szélsőséges időjárás vagy vulkánkitörés miatt a landolás. Bár a híreket tekintve, ez utóbbi egyelőre nem fenyegetett minket.

Nagyot sóhajtottam, és óvatosan kinéztem az ablakon. Az alkalmazott már eltűnt a repülőgépszárnyról, így nyugodtabban szemlélődtem a kifutópályán. Elvakított a nap, nem szikrázott, mégis sejtelmes fénnyel borította a kifutópályát. A repülőtér épülete lágyan elmosódott a szemem előtt, ugyanis nagyokat pislogtam, hogy visszafojtsam a könnyeimet. Vártam már ezt az utazást, és féltem is tőle. Féltem, mert világéletemben gyűlöltem az ismeretlen dolgokat, és olyan típus vagyok, aki ragaszkodik a megszokott dolgaihoz, a szokásaihoz. Tudtam, hogy Izlandon semmi sem lesz olyan, mint idehaza. Ugyanakkor tele voltam izgalommal, és alig vártam, hogy felfedezzek egy új világot. Biztos voltam benne, hogy amint egy kicsit is megismerem ezt a különös vidéket, rögtön élvezni fogom a kéthetes, téli nyaralást.

Adél barátnőm az egyetemen ismerkedett össze az izlandi férjével, és miután diplomát szerzett nemzetközi gazdálkodás szakon, vele tartott a hazájába. Maga mögött hagyott mindent, ami Magyarországhoz kötötte, és Mosfellsbærban telepedett le. Azóta már izlandi állampolgár, gyereket szeretnének vállalni, és van egy álomba illő házuk a fővárostól nem messze. Képeken már megnéztem, és azt kell mondanom, teljesen elvarázsolt a látvány. Eddig mindig Adél látogatott haza, és olyankor hetekig itthon volt, hiszen Izlandon nem évi négy hét szabadság jár az embereknek. Tavaly megígértük neki, hogy idén mi fogjuk meglátogatni őt, amit nem felejtett el, és már februárban elkezdte az utazásunk megszervezését. Bár már akkor rám ragadt a lelkesedése, ahogy a barátnőmre, Evelinre is, most mégis kicsit lelombozott a feszült hangulat, miközben az ülésem karfáját markoltam, ugyanis a gép megkezdte a felszállást.

– Jézusom… – nyögtem kétségbeesetten, ahogy emelkedni kezdtünk.

– Egész hamar elrepült az idő – karolt belém Evelin, alighogy magunkhoz vettük a bőröndünket, és elindultunk a kijárat felé Reykjavík reptéri termináljában, sodródva a tömeggel.

– Repülni repült, az biztos, de a mondat első felével kevésbé értek egyet – nyögtem.

– Ah, sajnálom, kicsit hibásnak érzem magam, amiért külön ültünk – mondta Evelin, aki kissé lebiggyesztette az ajkát. – Tényleg azt hittem, hogy át tudjuk majd cserélni a helyeket – mentegetőzött, hiszen ő volt az, aki nem akart külön fizetni azért, hogy egymás melletti ülőhelyet kapjunk.

Ráléptünk a mozgólépcsőre, és a velünk szembejövők arcát figyeltem. Ők már élményekkel telve indultak innen haza. Legalábbis ezt képzeltem róluk, de az is lehet, hogy az izlandiak indultak egy melegebb éghajlattal bíró ország felé nyaralni.

– Túl vagyunk rajta – mosolyogtam Evelinre. – Szerencsésen megérkeztünk, és nem hánytam el magam az idegességtől – soroltam. – Ééés a mellettem ülő is kibírta, amikor a felszállásnál egyfolytában Jézust hívtam.

– Hogy mit csináltál? – nevetett.

– Annyiszor ismételtem a nevét, hogy attól féltem, tényleg megjelenik.

Ekkor a várakozó tömegben megpillantottuk Adél barátnőnket, aki egy táblát tartott a magasba. Mind felnevettünk a kiírását olvasva:

Hol vagytok, szukák?

Oh, istenem, mennyire utáltam ezt a szót, mégis milyen sok jó emléket idézett fel bennem az egyetemi évekből, amikor még kerestük az utunkat, és ki sem láttunk a bulizásból meg a tanulásból. Ez a név pont egy ilyen alkalommal ragadt ránk. Evelinnek udvarolni kezdett egy srác, ám neki elege lett a nyomulásából, és finoman elküldte szegényt. A srác a visszautasítást követően ránk nézett, végigmért minket, és egészen egyszerűen az arcunkba vágta: szukák!

– Hát itt vagytok végre! – kiáltotta Adél, és mindhárman egyszerre öleltük meg egymást.

– Itt vagyunk, bizony! – vigyorgott Evelin, amikor kibontakoztunk az ölelésből. – Újra teljes a csapat!

Igen – mondtam magamban, és mosolyogva a két barátnőmre néztem. Adél sokat változott, amióta nem láttuk egymást. Kicsit lefogyott, bár a mindig is vékony alkata miatt ezt nehéz volt megállapítani. Ebben hasonlítottunk is egymásra, én sem büszkélkedhettem olyan alakkal, mint Evelin, aki a telt idomaival mindig is a fiúk kedvence volt. Adél frizurája is megváltozott az utolsó találkozásunk óta. Miközben én csupán hosszabbra növesztettem a természetes barna hajamat – ami most már majdnem a hátam közepéig ér –, addig Adél pixie-stílusú frizurát vágatott magának, Evelin kinézete pedig maradt ugyanolyan, mint mindig: világosszőke, enyhén hullámos. Az igazat megvallva, el sem tudtam volna képzelni Evelint más fizimiskával, hiszen hármunk közül ő volt a cicababa, amíg mi Adéllal a kényelem jegyében, sokkal lazábban kezeltük a megjelenésünket. Kivéve akkor, ha az alkalom megkívánta, és elegáns ruhában kellett megjelennünk.

A repülés emlékét immáron magam mögött hagytam, és engem is átjárt végre az a fajta izgalom, amit a barátnőimen láttam. A várakozás izgalma a kalandra, az együtt töltött napokra, a végtelen nevetésre és a szórakozásra. Mi hárman rég voltunk így együtt. Az előző nyáron is nehezen tudtunk összehozni egy teljes közös hétvégét, ugyanis az egyetem óta mindenki élte a saját, munkával teli életét, és alig jutott idő egymásra, holott évekig elválaszthatatlanok voltunk. Én Budapesten maradtam az ötödik kerületi kis lakásomban, amit jelenleg is bérlek, és ahol Adél a lakótársam volt az egyetemi éveink alatt. Evelin még a szüleivel lakik Szentendrén, és az igazat megvallva, a házukat látva, és ismerve a környezetét, én sem vágynék el onnan. Mi ketten persze sokkal gyakrabban összefutunk, mint Adéllal, általában kéthetente együtt vacsorázunk a belvárosban, vagy megiszunk valamit egy bárban, amit utána ki is táncolunk magunkból, ha úgy tartja kedvünk. De sokszor előfordul, hogy Evelin felhív, és elmegyünk kávézni napközben, ha a munkája megengedi, hogy kiruccanjon, és hosszabbra nyújtsa az ebédidejét.

Most ezért is izgatott mindenki, hogy végre hosszabb időt is együtt tölthetünk, és kicsit kiereszthetjük a gőzt, mint régen. Én maradok a legtovább Adéléknál, mert Evelin csak egy hét szabadságot tudott kivenni. Ami engem illet, szabadabb vagyok egy átlag alkalmazottnál, hiszen vállalkozóként tevékenykedem, mint műfordító. Így a világon bárhonnan tudok dolgozni, hiszen csak a MacBookom kell hozzá és a telefonom, amin elérhető vagyok, bár általában e-mailben értekezem a kiadókkal, amelyek munkával látnak el. Nagyon szerencsésnek mondhatom magam, amiért olyan munkát végzek, amelyben örömömet lelem. Nem mondom, kellett hozzá a megfelelő időzítés is persze, de épp fordítókat keresett a jelenlegi törzskiadóm, amelytől a legtöbb munkát kapom, és amikor elküldtem a jelentkezésemet, rögtön felhívtak. Miután elfogadták a próbamunkám, már kaptam is az első fordításomat. Ez azért mondható szerencsének, mert a kiadók rendszerint gyakorlott és bevált fordítókat bíznak meg, én viszont hamar bebizonyítottam, hogy jó és teherbíró munkaerő vagyok. Azóta pedig állandóan a leadási határidők miatt aggódom. De szeretem ezt a pörgést, az új feladatokat, a közös munkát a szerkesztővel, és mindig elmosolyodom a könyvesbolt kirakata előtt, ha egy-egy fordításomat meglátom a sikerlisták élén.

– Jesszus! – nyögte ki Evelin, amikor kiléptünk a terminál épületéből, és megcsapott minket a hideg szél, ami azonnal az arcunkba vágott.

– El ne kezd! – förmedtem rá azonnal, miközben a szememet forgattam. Evelin egészen egyszerűen gyűlölte a telet. Olyan fázós volt, hogyha egy kicsit is hűvösebbre fordult az idő, ő már annyi réteg ruhát húzott magára, mintha az északi sarkon lenne. Nemegyszer mondtuk neki, hogyha felfalnák a farkasok, egy hétig csak ruhát hánynának.

– Az hagyján, hogy sötét van, de ez a szél… – méltatlankodott, miközben a fejére húzta a kabátja kapucniját. – Átfúj a ruhámon, bassza meg! Nem is értem, hogy miért nem nyáron jöttünk – folytatta, nem törődve azzal, hogy esetleg ezzel megbánthatja a vendéglátónkat.

– Mert akkor meg azt mondtad, hogy nyáron nem a hidegbe vágysz, hanem a tengerpartra – figyelmeztette Adél. – És mind a ketten látni akartátok a sarki fényeket, és ez ugye csak a téli hónapokban lehetséges.

Adéllal ketten bólogattunk, Evelin pedig továbbra sem tudott napirendre térni a hideg felett.

– Igen, az igaz, de az emberek ilyenkor télből a nyárba utaznak, és nem télből a kegyetlen télbe…

– Ne nyafogj már! – húztam meg a kabátja ujját, és figyelmeztető pillantást vetettem rá. Bár az igazat megvallva sokkal nagyobb kiborulásra számítottam, mert ő már csak ilyen. Világéletében elkényeztették a férfiak, hiszen az anyukája korai halála óta a két bátyja és az apja mellett egyedül ő maradt nő a családban. És az összes pasi, akivel dolga akadt, úgy óvta még a széltől is, mint a családja többi tagja. Csoda, ha rosszulesik neki, hogy most az arcába fúj?

– Nem nyafogok, csak őszinte vagyok – biggyesztette le a száját. – Attól még várom, hogy megismerjem a tájat, találkozzak egy-két kobolddal, meg hasonlók – mosolygott. – De most mielőbb a kocsiban szeretnék ülni, hogy élvezhessem az ülésfűtés melegét.

Adél kinyújtotta a kezét, hogy mutassa nekünk az irányt.

– Akkor arra menjünk!

Az autóban hátul ültem, és onnan szemlélődtem az ablakon át. Igaz, már sötétségbe borult a táj, ahogy magunk mögött hagytuk a főváros fényeit, de a holdfényben is látni lehetett belőle valamennyit. A távoli, deres hegyeket, és azokat, amelyek néha az utat szegélyezték. Menet közben megbeszéltük, hogy másnap délelőtt legkésőbb hétkor el kell indulunk a Crystal Cave-hez, ugyanis Adél foglalt időpontot nekünk egy vezetett túrára, hogy felfedezzük a híres jégbarlangot.

– Várjatok csak! – emelte fel a kezét az anyósülésen Evelin. – Két óra mínuszban vagyunk az otthoni időhöz képest, igaz?

– Igen – mosolygott rá Adél. – Nyugodt lehetsz, ki fogod tudni aludni magad addigra – tette hozzá, és a mellette ülő barátnőmre sandított.

– Azt mondjuk nem bánom, mert utána ígértél valami bulit is.

Adél fél arcára láttam rá, amelyen széles mosoly rajzolódott ki, és ez ragadós volt. A hétvégét itt is biztosan hasonlóan várják, mint mi, odahaza, különösen a szombat estét…

– Gondoltam, hogy az jobban izgat, mint a jégbarlang – mondta csipkelődve.

– Engem? – kérdezett vissza ártatlanul Evelin. – Minden izgat – fújta ki a levegőt. – Hónapok óta nem voltam sehol. – Az meg hogy lehet? Nem jártok szórakozni? – kérdezett vissza Adél vezetés közben, ahogy épp leelőzött egy terepjárót. A kérdése hallatán elhúztam a szám. Meglehetősen régen voltunk már táncolni vagy bárhol, ahol szórakozni lehet. Evelin is nagyot sóhajtott, mielőtt válaszolt volna.

– Már egy ideje a biciklizés a legfőbb kikapcsolódásom, a Városligetben tett hosszú séták után – nyögte.

– Harminc előtt nyugdíjba vonultál? – nevetett Adél, ismét Evelinre pillantva.

– Nem – sóhajtotta Evelin, és folytatta: – A pasik nyugdíjaztak le. – Majd pillanatnyi csend támadt, amit végül én törtem meg, miközben előrenyújtottam a kezem az anyósülés felé, és enyhén megszorítottam Evelin vállát.

– Mindannyiunkra ráfért már ez az út.

Ő hátranyúlt, és megpaskolta a kézfejemet.

Igen, egyetértettünk abban, hogy ez az utazás úgy kellett már nekünk, mint egy falat kenyér.

– Nos, azt garantálom, hogy itt nem fogtok unatkozni – mondta végül Adél, és rám pillantott. – Amennyiben az időjárás engedi, és el tudunk jutni azokra a helyekre, amelyeket beterveztem – tette hozzá.

MÁSODIK FEJEZET

NIA

– Érzitek? – kérdeztem, ahogy kiszálltam az autóból, és miközben a poggyászomat kihalásztam a csomagtartóból, mély lélegzetet vettem. – Hogy mennyire tiszta itt a levegő?

– Igen, tiszta és baromi hideg, szinte karcolja a tüdőmet, szóval haladjunk, jó? – karolt belém Evelin, és húzni kezdett a ház felé, de ahogy megláttam a sötétben a hatalmas házat, mégis megtorpantam.

– Atyaisten! – súgtam magam elé, és hátrafordultam, hogy megkeressem Adélt a tekintetemmel. – Ez szebb, mint a képeken – mosolyogtam rá.

A kinti lámpák, amelyek az előttünk lévő házhoz vezető járdát szegélyezték, fényükkel bevilágították a házat, és ahogy közeledtünk bejárat felé, kinyílt a nagy fa bejárati ajtó. Adél férje jelent meg , hogy beljebb invitáljon minket.

– Helló, Árni! – mosolyogtam rá, ahogy elé léptem, és megöleltük egymást.

– Szia! – felelte magyarul, és miután átvette tőlem a bőröndömet, megkérdezte: – Hogy vagy?

A gy betűk kissé furcsán jöttek ki a száján, ezzel mosolyt csalt az arcomra. Amíg Magyarországon élt, bátran próbálkozott a magyar nyelvvel, de nem sok ragadt rá, hiszen akivel lehetett, azzal angolul kommunikált, és miután Adéllal Izlandon élnek, gondolom, már az a pár szó is feledésbe merült, ami korábban ráragadt.

– Jóóól – válaszoltam elnyújtva a szót, és őszintén rácsodálkoztam a beszédére. – És te? – kérdeztem vissza. Igyekeztem a legegyszerűbben fogalmazni, hogy ne szegjem rögtön a kedvét.

– Remekül – mondta jelentős akcentussal, és közben büszkén kihúzta magát.

– Azta, pajti! – veregette meg a vállát Evelin azonnal, ahogy befurakodott az ajtón, majd tovább hadarta a szavakat. – Ahhoz képest, hogy tavaly még csak angolul kommunikáltál velünk, most tényleg kijár a dicséret.

Árni kétségbeesett pillantást vetett rám, és szégyenlősen elmosolyodott. Talán, ha értett ebből a mondatból három szót, akkor sokat mondok.

– Ne légy bunkó, Evelin! – utasítottam rendre. – Ő a szállásadónk, és a helyedben meggondolnám, mit beszélek, mielőtt újra a hidegben találod magad.

Felnevetett.

– Oké! De tudhatnád, hogy nem bunkóságból mondtam – védekezett, és nyomott két puszit Adél férjének az arcára. – Szuper vagy, Árni! – kacsintott rá, de ezzel még inkább zavarba hozta a férfit.

A levegőben étel illatát éreztem kavarogni, erről rögtön eszembe is jutott, mennyire éhes vagyok, miközben a szemem alig győzött betelni a ház belső terének látványával. A nappaliban egy hatalmas bőr ülőgarnitúra állt, és amerre csak néztem, természetes anyagok uralták a teret. A lábunk alatt finom erezetű, natúr színű fapadló fedte a talajt, az emeletre vezető lépcső deszkái is ilyenek voltak. A mennyezetre ennél sötétebb lambériát helyeztek fel, amelyről fonottkosár-szerű lámpabúrák lógtak, fényükkel bevilágították a teret. A nappaliból nyíló konyha is ugyanezt a natúr színvilágot képviselte, kivéve az étkezőasztal alá tolt faszékek, amelyek a sötétbarna ablakkerettel harmonizáltak.

Minden tárgy és díszítés stílusosan a helyére került, az apró, ízléses kiegészítők pedig fokozták az otthonosság érzetét. A hófehér falak tökéletesen kiemelték ezt a sokrétű színvilágot.

– Pakoljatok ki, fent lesz a szobátok! – mutatott Adél a hosszú lépcsősorra, majd folytatta: – Addig tálaljuk a vacsorát – nézett ránk mosolyogva.

Igyekeztünk eleget tenni a kérésének, és hamar elfoglaltuk a szobánkat, majd egy gyors zuhanyt követően újra lent voltunk a földszinten.

A vacsora nagyon ízletes volt, Árni igazán kitett magáért. Csinált nekünk húslevest, ami azért nem a megszokott ízvilágával kápráztatott el.

– Kjötsúpa – mondta nekünk mosolyogva, amikor az asztalra tette a tál levest, és röviden beszélt a hozzávalókról. Tudta, hogy mind imádjuk a húslevest, ezért kedvezni akart nekünk egy báránylábszárból készült változattal, amelyből nincs kisajnálva a répa, a burgonya és a póréhagyma. Ezután többféle tőkehal egyvelegéből készült halpörköltöt kínált fel, amit fehér szósszal, hagymával és krumplival készített. Külön kihangsúlyozta, hogy kizárólag friss, aznap kifogott halból készíti el ezt a fogást. Isteni finom barna rozskenyeret és vajat kaptunk a pörkölthöz, amit hamar el is fogyasztottunk. Igencsak elégedettek voltunk a vacsorával, korábban Evelinnel kissé tartottunk attól, hogy mennyire lesz a kedvünkre a helyi konyha.

Ez idáig elmondható, hogy imádjuk.

Azonban a vacsora végeztével, amikor elővettem a telefonomat, láttam, hogy kaptam egy e-mailt a szerkesztőmtől. Nagyot sóhajtva nyitottam meg a levelét, amely szerint végzett a kézirattal.

– Mi ez a nagy sóhaj? – kérdezte Evelin, és a nyakát nyújtogatta, hogy lássa a telefonom kijelzőjét.

– Munka – válaszoltam röviden. – Ezt még ma át kell néznem – közöltem, mert nem akartam tolni a munkát magam előtt, inkább szerettem volna minél előbb kész lenni vele. Csak ennek tudatában vagyok képes élvezni az előttünk álló napokat, hiszen nincs semmiféle határidős kötelezettség.

– Ne szórakozz már! – fújtatott dühösen. – Az előbb beszéltük meg, hogy elmegyünk inni egyet. Péntek este van – jelentette ki, mintha az egy kötelező nap és napszak lenne a szórakozásra. Őszintén szólva nekem sem volt kedvem ezzel foglalkozni, de már amúgy is kicsúsztunk a péntek délután négy órás leadási határidőből. Az ütemezés szerint ez idő tájt a korrektornál kellett volna lennie az anyagnak, mi azonban kaptunk egy kis haladékot.

– Nem sok időt vesz igénybe, de ezt muszáj megnéznem – mondtam, és a barátnőim tudták, hogy ezzel nem vitatkozhatnak.

Így amíg én a nappaliban, a MacBookom társaságában dolgoztam, ők elindultak abba a bárba, ahová engem is vártak, így készülődni kezdtem. Nem hagyhattam, hogy mindenki miattam dekkoljon, ezért megbeszéltük Adéllal, ha végeztem, küld értem egy taxit, ami elvisz a fővárosba, hogy én is csatlakozhassam hozzájuk.

HARMADIK FEJEZET

NIA

Megálltam a téglaszínűre festett épület előtt, és szinte betűnként olvastam némán a hely nevét: Kaffibarinn. A bár ajtaja feletti táblán éppen olyan volt a felirat, mint a londoni metró lógója. A hideg szél az arcomba fújt, én meg ösztönösen beljebb húztam a nyakam, a kabátom gallérja mögé bújva. Áldottam az eszem azért, hogy az ideutazásom előtt bevásároltam – bár kész vagyont költöttem a minőségi ruhákra –, és már az is bebizonyosodott, hogy megérte, mert a szél nem fújt át a kabátomon, ami így melegen tartott, szépen kiállva a próbát a novemberben esedékes izlandi téllel szemben. Kicsit hiányoltam a havas a tájat, de a zúzmarás dombok látványa kárpótolt mindenért, és adott a vidéknek egyfajta zord hangulatot.

Megint felnéztem a velem szemben álló épületre, és nagy levegőt véve beléptem a bár ajtaján. Egy halvány megvilágítású, komor helyiségben találtam magam. A falakat mélypirosra festett lambéria borította, az asztalok sötétbarna fából készültek, és vele megegyező színű székek vették körül őket, alig volt kivehető bármi is a félhomály és a jelentős számú vendég miatt. Próbáltam a tömegen átnézni, a bárpult előtt várakozók között, de nem láttam meg a barátnőimet. Levettem a kabátomat, majd elővettem a telefonom, és megnéztem az üzenetet, amelyben leírták a bár nevét. Stimmelt. Nagyot sóhajtottam, amikor észrevettem, hogy nyílik még egy terem a bárban. Bátran léptem arrafelé, de ugyancsak csalódnom kellett, mert egyik asztalnál sem láttam őket. Ahogy kifordultam a helyiségből, beleütköztem egy kemény, izmos mellkasba.

– Elnézést! – mormoltam az orrom alatt, anélkül, hogy felnéztem volna az illetőre, és haladtam tovább, de a kezem után kapott valaki, és miután megfordultam, egy olyan férfi tekintett rám, akit sosem akartam elfelejteni. A srác magas volt, éles tekintetű, és mindehhez olyan mosolyt varázsolt az arcára, hogy úgy döntöttem, nem förmedek rá.

– Eltévedtél? – kérdezte angolul.

– Nem… csak keresek valakit… – mondtam, és kihúztam a karom a kezéből.

– Nos, ebbe a halmazba én is beleférek – mutatott magára, és felém nyújtotta a kezét. – Tristan – mutatkozott be. Nem viszonoztam a gesztusait, csak értetlenül bámultam rá. Elszoktam már attól, hogy ismerkedjek… Egy pillanatra elgondolkodtam. Mennyi ideje is vagyok egyedül? Egy éve és három hónapja. De ki számolja? Zavaromban elnéztem a mellettem hemzsegő emberek felé, hátha mégis meglátom Evelin arcát, vagy Adélét, de csupán idegen tekintetekkel találtam szembe magam, így újra arra az emberre pillantottam, akinek legalább a nevét tudtam.

– A lehengerlő mosolyod ellenére mégis azt kell mondanom, hogy nem. Nem téged kerestelek.

Bár ezt visszautasításnak szántam, a szája mégis szélesebb mosolyra húzódott.

– Ha le akarsz koptatni, ne használj olyan szót, hogy lehengerlő! – közölte, miközben leengedte felém nyújtott kezét, és felvont szemöldökkel nézett rám.

– Értem – bólogattam közömbösen, miközben a szívem kétszer olyan gyorsan vert, mint pár perccel korábban, amikor még csalódottan kémleltem a bárban a tömeget. – Akkor legyen csak egy sima nem – mondtam, de ezzel egy időben nem fordítottam neki hátat, hogy faképnél hagyjam. Nem. A lábam csökönyösen a padlóhoz ragadt, és vártam, mit reagál majd az elhangzottakra. Olyan átlátszó volt a dumám, mint egy üvegfal. Persze hogy tetszik nekem Tristan! Ki ne szeretne hosszan elmerülni ebben a csodálatos kék tekintetben?

– Igyunk meg valamit! – javasolta kis gondolkodás után, és a pult felé mutatott, hogy menjek előre.

– Talán az előbb nem voltam egyértelmű? – próbáltam menteni a menthetetlent.

Hosszan nézett a szemembe, majd a fülemhez hajolt, és úgy mondta:

– A tekinteted az, ami nem hazudik.

A fejét nem húzta el, közelről megint egymásra néztünk. Tristan egy pillanatra túl soknak tűnt. Túl közel volt mindene: a szeme, a szája… Éreztem a testéből kiáramló hőt, és ha ez nem lett volna elég ahhoz, hogy forróság járjon át, perzselő tekintetével gondoskodott arról, hogy képes legyek a spontán öngyulladásra.

– A tiéd is elég beszédes – mondtam, de nem mozdultam. Ahogy formáltam a szavakat, a számra pillantott, és félmosollyal nyugtázta a győzelmét.

– Csak egy ital – mondta, és végre kicsit eltávolodott, hogy kapjak levegőt.

– Mondta az ismeretlen, mielőtt… – mosolyogtam, ahogy elharaptam a mondat végét.

Tristan azonban belement a játékba, és befejezte helyettem:

– …lehetősége nyílt arra, hogy elcsábítson valakit, aki… – mutatott rám, és felemelt szemöldökkel várt a folytatásra.

Megcsóváltam a fejem. Jó, legyen! Én kezdtem el, nem hagyhatom félbe:

– …képes volt ellenállni a kísértésnek.

Ahogy ez a néhány szó elhagyta a szám, a zene hangosabb lett, amit a körülöttünk lévő emberek üdvrivalgással fogadtak. Tristan is a DJ-pult felé nézett, és felemelt hüvelykujjal jelezte, hogy neki is tetszik a hirtelen váltás. Majd úgy, mint aki meg sem hallotta amit mondtam, megfogta a kezem, és húzni kezdett magával a bárpult felé, átvágva a tömegen. Én pedig, mint aki nem is mondott ellent az előbb, követtem őt. Közben elterveztem, hogy amint odaérünk a pulthoz, felhívom Evelint, és megkérem, jöjjön ide. Ez az első napom itt Izlandon, és máris egy romantikus történet kellős közepében találom magam. Csakhogy, mivel évek óta ilyen olvasmányokat fordítok angolról magyarra, nekem már nem sok újat lehet mutatni. Attól, mert a magánéletem eltemetve fekszik valahol a mélyben, még tisztában vagyok a srác szándékaival. Nem mondom, minden eszköz a rendelkezésére áll, és kiválóan használja a vonzerejét, én nem azért utaztam el ilyen messzire, hogy kalandot keressek. Különben is, annyira sok szép lány vett minket körül, hogy nem is értettem ezt a kitüntető figyelmet és kitartást. Biztos voltam benne, hogy Tristan találna helyettem tíz másik lányt, aki örömmel fogadná az udvarlását. Mégis az én kezemet fogta meg, és rám nézett vissza mosolyogva, ahogy haladtunk előre. Ha Magyarországon lennénk, már bizonyára pillangók repdesnének a gyomromban, de most inkább egy óriási görcs keletkezett bennem. Bármilyen hízelgő, hogy ez a férfi kitüntetett a figyelmével, én nem igazán vagyok az alkalmi kapcsolatok híve. Tekintve, hogy mindössze két hetet szeretnék Izlandon tölteni, ez az egész még akkor is tiszavirágéletű lenne, ha már ma fülig belé zúgnék. Tehát, iszom vele egyet merő udvariasságból, aztán felveszem a nyúlcipőm.

– Mit kérsz? – kérdezte, ahogy a bárpulthoz értünk, és a pultos egy intésre jelezte, hogy jön, amint kitöltötte az italt egy másik vendégnek. Mivel álldogáltunk, a kabátomat letettem a mellettem lévő, üresen álló bárszékre.

A velünk szemben elhelyezkedő polcrendszerre néztem, ahol italok sorakoztak egymás mellett.

– Egy koktélt kérek – mondtam, mert láttam, hogy van fehér rum. – Mojitót!

Tristan bólintott, és magának csapolt sört kért, nekem pedig a választott italt, amit pillanatok alatt elkészített a pultos, majd elénk rakta a két poharat. Épp a számhoz emeltem a szívószálat, amikor egy srác lépett oda hozzánk, hátba veregette Tristant, miközben mondott neki valamit. Aztán mindketten rám néztek, és vigyorogtak.

Remek, mit ne mondjak! Elképzeltem, miről beszélgethettek az előbb. Gyorsan kivettem a farmernadrágomból a telefonom, és még mielőtt megszólíthattak volna, a fülemhez emeltem. Azonban a barátnőm nem vette fel, pedig nagyon sokáig csörgettem. Mire elvettem a fülemtől a készüléket, Tristan barátja már eltűnt. Nagyot sóhajtottam, és már nyomtam volna a sódert Adélnak, amikor Tristan újra faggatni kezdett.

– Szóval, honnan jöttél?

– Magyarországról – válaszoltam röviden.

– Először jársz itt?

– Eltaláltad – bólogattam. – Két hetem van megismerni az országot.

Tristan szeme felcsillant, és mondott valamit, de nem értettem.

– Bocs, nem hallom – szóltam vissza, mert dübörgött a zene körülöttünk. Erre ő kicsit közelebb hajolt hozzám, és megismételte a kérdést:

– Van már terved, hogy mit nézel meg?

– Persze! – válaszoltam hangosan, hogy ne kelljen nekem is visszahajolnom hozzá, mert most már az illata is hatott rám, és jobb volt minél távolabb tartani magam tőle, mielőtt még elfelejtem az eredeti tervem. – Holnap délelőtt megnézzük a Crystal Cave barlangot, aztán megyünk fürdeni a Kék Lagúnába… – fogtam bele a felsorolásba, de az arckifejezését látva, itt elakadt a szavam. – Mi az? – kérdeztem azonnal.

– Semmi – vonta meg a vállát, és ivott a söréből, majd letette a pultra a korsót. Mivel még mindig kérdőn néztem rá, hozzátette: – Tökéletes turistacélpontok.

– Akkor mi a problémád vele? – erősködtem.

– Ezeket is meg kell nézni, persze – mondta, és az ujjaival a háttérben szóló ütemet dobolta a pulton –, de ha Izland valódi arcát akarod látni, azt nem ezeken a helyeken kell keresned.

Felszaladt a szemöldököm a homlokomig a meglepettségtől, hiszen már alig vártam, hogy eljussak azokra a helyekre, amiket eddig az utazóknak szánt katalógusokban láttam. Igen, mind olyan, amit a turistáknak ajánlanak, de eddig azt hittem, ezeken a helyeken lehet Izland igazi csodáit felfedezni. Erre ez a srác fintorog itt nekem, és azt állítja, hogy nem jófelé tapogatózom. Őszintén? Kizártnak tartottam, hogy tud jobbat ajánlani azoknál a helyeknél, amiket én már előre kikerestem.

– Nem hiszel nekem – állapította meg, mert bizonyára észrevette a döbbenetem.

– Igen, ami azt illeti, eléggé szkeptikus vagyok.

– Nem leszel az, ha elfogadod az ajánlatom – nézett a szemembe, mire elnevettem magam. Hát persze! Nagy játékossal van dolgom.

– Most jön az a rész, amikor felajánlod nekem, hogy az idegenvezetőm leszel? – kérdeztem, és megint a számhoz emeltem a szívószálam, hogy igyak a koktélból mosolygás helyett. Ekkor azonban egy igen dekoratív csaj lépett Tristan mellé, és sikítva kiabálta, hogy „Siggi!”, ezután a találkozás örömére hosszan megölelte a férfit. Sajnos azt is láttam, ahogy a mellét igyekezett minél jobban hozzányomni Tristan mellkasához, de moderáltam magam, és nem kezdtem el a szemem forgatni. Amíg beszéltek, én írtam egy üzenetet Adélnak. Csupa-csupa nagybetűvel és nyolc kérdőjellel pötyögtem be:

HOL VAGYTOK????????

Vártam a választ, és közben vizslattam a tömeget. A tánctéren jó néhányan buliztak már, mások pedig élénk beszélgetéseket folytattak az asztaloknál, legalábbis a körülöttünk lévő zsongás erre utalt. Az a benyomásom támadt – figyelve az egymásnak köszöngető embereket – , mintha itt mindenki ismerne mindenkit. Nem gondoltam volna, hogy az izlandiak ilyen felhőtlenül tudnak szórakozni, hogy ennyire lazák. Adél sokszor panaszkodott arra, mennyire távolságtartók a helyiek, és milyen nehezen barátkozik, de ezt az állítását cáfolta az elém táruló látvány.

– Szeretnéd? – hallottam meg a mellőlem érkező hangot, ami kitűnt a tömeg zajából.

– Mit is? – kérdeztem vissza, Tristan felé fordulva, mint akinek nincs több két agysejtnél. Persze csak tettettem a figyelmetlent, mert egyből tudtam, mire kérdez vissza. Egyáltalán nem vesztettem el a beszélgetésünk fonalát. Csak egy kicsit megdolgoztattam.

– Ha elvinnélek pár helyre.

Ekkor jelzett a telefonom, és ránéztem a kijelzőre. Adél válaszolt, és miután elnézést kértem Tristantól, megnyitottam a beszélgetésünket.

Mi itt vagyunk, de az istenért sem zavarunk meg titeket!

Kikerekedett a szemem, és alig hittem el, amit olvastam. Villámgyorsan megint szétnéztem a helyiségben, de a csajokkal ellentétben, én nem láttam őket. Ebben  a pillanatban felmerült bennem néhány kérdés. Ha ők tudták, hogy itt vagyok, akkor miért nem jöttek ide hozzám? Vagy miért nem vette fel Evelin a telefont, amikor hívtam? Oké, lehet, hogy nem hallotta, de miért nem írt rám legalább, hogy ne aggódjak, amiért nem találom őket? Aztán ahogy Tristanra néztem, rögtön leesett. Gondolatban úgy omlottam össze, mint egy kártyavár. Már teljesen biztos voltam benne, hogy ez a találkozás nem a véletlen műve volt, hanem egy szépen előkészített csapdába sétáltam bele. A barátnőim hónapok óta szívták a vérem, folyton azt sulykolták, hogy ők majd kerítenek nekem egy pasit, ha én nem vagyok erre képes. Ami persze nem igaz, inkább nem jut időm arra, hogy a munkán kívül mással is foglalkozzak. Albérletben lakom Budapest bevárosában, amit az ára miatt nem könnyű fenntartanom. A belem is kidolgozom azért, hogy ne csak a megélhetésre fussa, hanem például egy kéthetes nyaralásra, amelyen éppen most is vagyok. Ehhez pedig nem elég az, amit egy-egy könyvkiadó fizet a fordításaimért. El kell vállalnom alkalmi munkákat is, ami azt jelenti, hogy tolmácsként elutazom különböző országokba, és a nyelvtudásomat felhasználva, minimum napi tizenkét órában szolgálatkész vagyok. Sürgős esetekben ezen felül is természetesen. Mert nem csak a tárgyalásokon kell részt vennem, hanem a rendelkezésemre álló néhány napban a cég képviselőit is el kell kísérnem az összes olyan helyre, ahol szükségük lehet rám: például az éttermi vacsorákra, amelyek sokszor az éjszakába nyúlnak, vagy egy-egy fogadásra. Eleinte izgalmas volt ez a munka, és lelkesen vágtam neki az ilyen utaknak, de ma már tudom, hogy mivel járnak az ilyen típusú tolmácsolások. Az egész napom be van táblázva, bár eljutok számos országba, mégsem látok szinte semmit az adott városokból, és rá kellett jönnöm, hogy hiába fizetnek ki mindent: a legjobb szállodát, a vacsorákat, a múzeumi belépőket, az alvásidőn túl teljes mértékben mások rendelkeznek az időmmel. Nem is vállalok, csak negyedévenként egy-egy ilyen utat. Hiába fizetik meg, annyira kifáradok, hogy hosszú idő szükséges a regenerálódásra

Szóval nem béna vagyok a férfiak terén, csak állandó időhiányban szenvedek, és ez nem igazán kedvez a pasidolgaimnak. Az viszont egyáltalán nem tetszett, hogy a barátnőim rám ugrasztották a város aktuális macsóját. Bár kiváló választás volt, ezt be kell bevallom magamnak, mert kívánni sem lehetne vonzóbb pasit, de nem szeretem a hamis dolgokat. Hiszek a váratlan találkozás erejében, és a pillanatnyi varázsban, de a megjátszott szitukat élből elutasítom. Tristan kapva kaphatott volna a lehetőségen, ha más nő állt volna a helyemen, mégis minden ellenállásom ellenére velem akarta tölteni az estéjét. Majdnem elhittem. Pedig ez csupán egy istenverte vakrandi. Azért tűrt el nekem mindent. Csak jelen helyzetben egyedül én voltam vak, amiért nem ismertem fel, miféle szituációba keveredtem. Jó volt, de illett volna ismernem a játékszabályokat, ha már részt vettem a játékban.