Czipó Petra

SZÖUL LONDON MELODY

SZÖUL LONDON MELODY

©Czipó Petra, 2023

Szerkesztette

Dézsi Ibolya

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Címlap

Czipó Petra

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

E-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2023

ISBN 978-963-557-067-6

A történet és a főszereplők a képzelet szüleményei

Autó várt ránk, nem is akármilyen, Mr. Oh egy Genesis-t küldött értem. A sofőr kiszállt és kinyitotta a hátsó ajtót. Yun-Seo beült, majd beszálltam mellé a luxuskocsiba. Korábban hosszan tanulmányoztam volna a káprázatos kocsibelsőt, de akkor csak elkönyveltem magamban, hogy számítok még valamit a cégnek. Persze, örültem neki – kellemesen meglepő érzés volt, amely jó ideje elkerült –, ahogy annak is, hogy Oh igazgató engedte a lánynak, hogy velem tartson. A jármű belsejének jellegzetes új autó illatát szinte teljesen elnyomta Yun-Seo mámorító parfümje.

– Tudom, említetted már, de a gyógyszerek miatt néha hamar kiesnek a dolgok – kezdtem bele, megelőzve a kínos csendet. – Mi is az együttesed neve?

– Bubble Roses – felelte Yun-Seo csillogó szemekkel.

– Jól hangzik – mosolyogtam rá.

– Izgatott vagyok, de… nem táncos pozíciót kaptam.

– Nem? – kérdeztem meglepetten. Rengeteg cover tánc videója volt fent a neten, biztosra vettem, övé lesz a pozíció.

– Visual leszek. – Csalódott volt, ez látszott rajta.

– Nem meglepő – kacagtam el magam. – Gyönyörű vagy.

Nem kellett férfinak és szerelmesnek lenni a nyilvánvaló tényhez: Yun-Seo gyönyörű volt. Hosszú kecses nyak, dús, mégis lágyan omló haj, csodás sötétbarna szemek, íves szemöldök, keskeny orr, tökéletes fogsor, bőrfehérítő és smink nélkül is tökéletesen selymes bőr. Remek Idol alapanyag, Dél-Korea legjobb plasztikai sebésze se tudna hozzá fogható gyönyörűséget alkotni.

Ami a legjobban feldobott a „szabaduláson” kívül, hogy Yun-Seo újra a barátom volt, és nem is akartam mást tőle.

Az út hátralévő részében azon merengtem, vajon milyen lehet olyan pozícióban lenni egy bandában, amire nem vágysz, de végül arra jutottam, hogy nem számít. Mindenkinek egyaránt jól kell táncolni, énekelni és kinézni, teljesen mindegy, milyen címkét akasztanak rád, legyen az táncos vagy fővokál, mindenképpen a csapat része vagy és ez az, ami számít.

Az intézetben nem hittem, hogy ennyire felspanol a gondolat és a várakozás, hogy mikor térhetek vissza a kollégiumba. Nem gondoltam, hogy izgatottan fogom várni a pillanatot, amikor ismét színpadra lépek, rappelek, táncolok és élvezem a hírnevet, hiszen hónapokat töltöttem letargiában, miután öngyilkossági kísérletem kudarcba fulladt…

ELSŐ FEJEZET

Pokol

Halk lépteket hallottam, de a szemeimet még szorosabbra zártam abban bízva, akárki is az, inkább elmegy és nem akar beszélni velem. Túl gyenge és fáradt voltam ezekhez a látogatásokhoz. Egyedül akartam lenni, bár még azt sem tudtam, hol vagyok.

– Hogy érzi magát ma?

Ki sem nyitottam a szemem. Nem válaszoltam.

Mozdulatlanul feküdtem és imádkoztam Istenhez vagy valamilyen természetfeletti erőhöz, hadd ébredjek fel ebből a rémálomból! Melody hangját akartam hallani, édesanyám kedves szavait, ahogy ébresztgetett, amikor még otthon laktam, amikor még nem voltam híres, csupán az a vézna kölyök, akit az osztálytársai csúfoltak.

Hallgattam a női cipősarkak kopogását miközben elhagyta a szobát. Fellélegeztem.

Nem tudom, meddig tartott az álomkoros kábultság.

Mikor a szüleim ültek az ágyam mellett, én tompa aggyal, érdektelenül néztem kisírt szemeiket, aggódó vonásaikat. Szótlanságomat tudomásul vették, ők beszéltek hozzám.

Elmondták, hol tartózkodom, és, hogy a csapat, a barátaim kint vannak a váróban.

Az Inje University Paik Kórház betege lettem, de hamarosan küldtek egy autót, ami átszállított egy másik intézetbe.

*

Megpróbáltam véget vetni az életemnek. Akkoriban azt hittem, ez az egyetlen megoldás, mert a veszteség keserűsége felemésztett. Mielőtt felépülésemről mesélnék, megpróbálom röviden vázolni, hogyan kerültem ebbe az állapotba.

Huszonkét évesen darabokra hullott az életem, és én heteken át írtam és írtam. Nevezhetjük vallomásnak, életrajznak vagy akár búcsúlevélnek… Utólag tettem fel magamnak a kérdést, mit is akartam elérni a regénynyi sztorival és az önostorozással, a válasz: megértést, de persze a veszteség dühe erősebb motiváció volt az elfogadás vágyánál!

Amikor már azt hittem, hogy kiírtam magamból, és minden fájdalom ott áll előttem a számítógépemen, kiderült, még jobban sajog. Leírtam mindent, nem törődve azzal, mennyi embernek okozok szomorúságot. Semmi és senki se érdekelt, arra gondoltam, ha meghalok, akkor már úgy se fogok semmiről se tudni. Önző voltam – ismét. Egy pillanatra se gondoltam arra, mennyire megkavarom a dolgokat és arra se, hogy esetleg hiányozni fogok majd valakinek.

Szóval, mindent kiadtam magamból. Leírtam milyen módon szereztem füvet iskolás koromban, ki adott nyugtatókat orvosi recept nélkül. Minden titkot kiadtam magamból öncenzúra nélkül, még azt is, hogy gimisként kamu személyit használtam, így gond nélkül ittam és buliztam. Gyakornokként és debütálás után is rengeteg szabályt megszegtem, de akkor úgy éreztem, meg kell tennem. Nem mutattam jó példát, nem voltam igazi Idol, de nem tartottam rossz embernek magam emiatt. Egy elkeseredett fiú voltam, aki ki akarta próbálni a veszélyes dolgokat, keresve az elégedettség, a feldobott hangulat érzetét. A banda befogadott, családtagként tekintettek rám, én pedig mindenkit hátba szúrtam.

A búcsúlevelem sokak életét megváltoztatta. Olyan dolgokat hoztam napvilágra, amit nem nekem kellett volna, például, hogy Ji-hu meleg. A coming out-ot mégiscsak rá kellett volna bíznom. Ji-hu jó barátom volt, mégis elárultam őt. És nem pusztán a saját bandámmal csesztem ki. A Green&Wild debütálásába jócskán belemocskoltam. Ju Won valóban Melody haverja volt, ámde féltékenykedő kis hülyének állítottam be, pedig nem ez volt a helyzet. Egyszerűen utáltam őt azért, amiért Melody olyan gyorsan megkedvelte. Haragudtam rá és az életre. Neki szabad volt az általam szeretett nővel találkozni, együtt ebédelni, míg nekem csak a titkos érintésekre volt lehetőség. És mikor végre sikerült minden falat ledöntenünk Melodyval, a boldogságunk tragédiába fordult.

Nyilván eszembe se jutott, hogy másnak is fájt Melody elvesztése. Ju Won és Hyun Jun is gyászolt és szenvedett. És Sun-hee, Melody legeslegjobb barátnője, és az a sok ember, akivel együtt dogozott. Mel kisugárzása különleges volt, mindenkit első látásra elvarázsolt, ezért szerették olyan sokan.

Az öngyilkossági kísérletem – nem tudom igazán, hogy komolyan akartam-e. Nem tudom, pontosan mi volt a célom, nem hiszem, hogy meg akartam halni. Valószínűleg segélykiáltásnak szántam. Váratlanul elvesztettem minden reményemet a boldogsághoz és kétségbe estem. Felül kerekedett bennem az érzés, hogy már senkinek se számítok, és ezt tartottam a legegyszerűbbnek: megszűnni létezni…

Fájt, hogy a barátaimnak csalódást okoztam és, hogy a szerelmemet elvették tőlem. Nem egy emberre voltam dühös, az egész világot gyűlöltem. Nem vettem észre azt a sok szeretetet, amit kaptam. A rajongótáborunk minden tagját egy kalap alá vettem és mérhetetlen dühöt éreztem irántuk, nem téve különbséget a stan-ek és a szaszengek között sem.

Megállás nélkül írtam és írtam, majd megláttam a pirulákat. Milyen egyszerűnek is tűnt.

Pár nyugtató és egy pohár pia: töltöttem egy pohárral a kedvenc whiskeymből, beleszórtam a gyógyszereket. Egy szívószállal elkavartam és belekortyoltam. Rossz volt, olyan gusztustalan, hogy majdnem már az első adag visszaköszönt. Nagy kortyokkal nyeltem a pohár tartalmát. Aztán kihánytam…, de valami hatása csak volt.

Állítólag magamnál voltam mire Hyun Jun odaért, de nem emlékszem semmire. A President Hotelből a legközelebbi kórházba vittek. Az ügyeletes orvos azt mondta, hogy minden kérdésre válaszoltam. Elvégezték a gyomormosást. Két nap teljesen kiesett, a szüleim és a banda tagjai folyamatosan látogattak. A kórházból egy magánklinikára kerültem. Hyun Jun fejmosást kapott a cégtől, mert egy másik magánklinika számát hívta, és félő volt, hamarabb kikerül a hírekbe az ügy, mint ahogyan a vezetőség felkészül rá.

Az új intézet ahová vittek a szöuli Yeonhui-dong városnegyedben található. Az épület hatalmas modern kinézetével inkább tűnt hotelnek, mint pszichiátriai intézetnek. Ebben az épületben több gazdag családból származó beteg feküdt, köztük hírességek is, de én a dolgozókon kívül senkivel se találkoztam. Mindenkinek saját szobája volt, és az ablakok kíváncsi szemeitől is gondosan elzárt udvaron kizárólag megadott időpontokban tartózkodhattunk, így ott sem találkoztunk egymással. Nem kellett attól tartani, hogy egy másik beteg kikotyogja az ott tartózkodását, hiszen titokban zajlott a kezelés.

Majdnem tíz hónapot töltöttem ott.

A szobám kicsi volt, a falak hófehérek, olyannyira rikítóak, szinte belefájdult az ember szeme, mint mikor télen hunyorognod kell a hóról visszaverődő fényektől. Volt egy kis asztalom, mellette egy szék. Az ágyam fémkeretes, kőkemény matraccal, fehér paplannal. Ez a hely maga volt a kínzás, így, hogy előtte megtapasztalhattam a luxust. De nem volt választásom. Mindenről Oh igazgató döntött helyettem, mivel a költségeket is ő állta. Csupán később tudtam meg: nem mindenki szobája volt ilyen zord. Oh igazgató büntetésnek szánta a sivár környezetet amiért megszegtem minden lehetséges szabályt, ami igaz, de mégiscsak a körülmények áldozata voltam. A szobámat úgy rendeztette be, hogy lássam és érezzem: a banda és a New Age Korea Entertainment nélkül senki vagyok. Mintha nem tudtam volna… A sok ellentmondás még jobban összezavart. Egyik pillanatban az igazgató óvott, mintha a gyermeke lennék, a következőben viszont taszított egyet rajtam. Egyszerre éreztem szeretetet, tiszteletet, félelmet és gyűlöletet iránta.

Az első hónapokban gyűlöltem mindenkit és egy lélekhez se szóltam. Minden héten új pszichiátert kaptam, de senkinek sem voltam hajlandó megnyílni. Naponta megmérték a lázamat és ellenőrizték a vérnyomásomat, vért vettek, mindenféle labor eredményeket szűrtek. A gyógyszert a nővérke a nyelvemre tette, majd innom kellett rá. A nagy nyelés után egy torokvizsgáló pálcával még a nyelvem alá is benézett, nem rejtettem-e el a gyógyszert. Attól féltek, nem veszem be a kötelező bogyóimat vagy talán attól, hogy összegyűjtök több tablettát és együtt veszem be őket.

Kezdetben haragudtam Hyun Jun-ra is, amiért rám talált, Oh igazgatóra, amiért kezelésre küldött, de legfőképpen magamtól undorodtam. Mindig azt mantráztuk, hogy nekünk a rajongók a legfontosabbak, ők adnak erőt, miattuk élünk. Valamilyen szinten igaz, a rajongóink, a SPARK-ok szeretete éltet minket, mivel, ha ők nem lennének, ránk se lenne szükség. Valóban sokat köszönhetek nekik és sajnálom, hogy hátat fordítottam nekik. Mégis azt hiszem, csak egy igazi nagy hibát követtem el: emberként akartam élni, mint bárki más. Szerettem volna elfelejteni, hogy a sztár nem lehet akárki más.

Az elején sok látogatóm volt. Oh igazgató is többször bejött, bár az ápolókkal és az orvossal többet beszélt, mint velem… Éreztette a törődését, de én haragudtam rá, amiért bezárt a szanatóriumba.

A srácok is többet jöttek az elején, főleg Hyun Jun. Nem beszélt a túladagolásról, azt se tőle tudom, ki talált rám, pedig ő volt az, mégse említette egy szóval se. Nem éreztette, hogy neheztelne, amiért ilyen traumának tettem ki. Újból.

Ji-hu volt bent a legkevesebbet. Érthető, mivel a srácok közül az ő életét basztam el a legjobban.

Pár hét után a fiúk bejelentették a seregbe való bevonulásuk hírét, hogy előre hozottan teljesítik közösen a kötelező szolgálatot a hadseregben. Nélkülem… Engem a kezelések miatt ideiglenesen felmentettek, erről orvosi igazolást kaptam. Úgy éreztem ezzel elvették tőlem az egyetlen lehetőséget, amivel bizonyíthatnám, igenis tudok férfiként viselkedni. De megfosztottak az esélytől és úgy tűnt, a barátaimtól is, akik többet nem tudtak látogatni.

A szüleim gyakran bejöttek, de a szemükben ott volt a mérhetetlen sajnálat, amit rosszul viseltem. A bátyámat talán háromszor láttam a szanatóriumi időszak alatt. Amikor először jött, leült az ágyam szélére és megszorította a kezem. Bocsánatot kért, amiért felnőttként már nem volt ott mellettem és nem tudott megvédeni. Magát vádolta. Sose hibáztattam őt azért, ami velem történt. Nem kértem tőle segítséget, tanácsot, nem is tudom, miért gondolta ezt. Nem éreztem haragot amiatt, hogy ritkán volt rám kíváncsi, teljesen megértettem. A világ túlsó felén lakott, ott volt a munkája, és a felesége, aki akkor már gyereket várt. Már nem én voltam a legfontosabb az életében, de nem is vágytam a jelenlétükre, ahogyan szánakozva néznek rám.

Egyik alkalommal, a szüleimet megkértem, hogy ne jöjjenek be többet. Időre volt szükségem, szánalomra, nem. Minden erőmet összeszedtem, hogy értelmes szavakat tudjak kifacsarni magamból. A hangom rekedt volt, mivel hetek óta alig beszéltem többet pár szónál. Mosolyt erőltettem az arcomra. Mosolyogva akartam erősnek tűnni. Apa az ágyon nyugvó kezemet szorította, anya pedig kisimította a homlokomból a hajamat:

– Hogy vagy Timmy? – kérdezte anya lágy hangon.

– Jól – próbáltam nyugtatni.

– Ha apáddal sejtettük volna, sose engedünk el a meghallgatásra. Jobban kellett volna vigyáznunk rád. A baleset után – elcsuklott a hangja – több időt kellett volna veled lennünk, nem lett volna szabad hagynunk, hogy eltávolodj tőlünk.

– Appa, Eomma – kezdtem bele –, nem akarom, hogy aggódjatok értem, már jól vagyok.

– Tim, te… – vágott közbe apa.

– Meg akartam mutatni mire vagyok képes, olyan fiúvá akartam válni, akire büszkék lehettek. Sajnálom…, túl sok rossz döntést hoztam.

– Ne mond ezt – mondta apa, miközben még szorosabban tartotta a kezem. – Büszkék vagyunk rád, mindig is azok voltunk.

– Bizonyítani fogok nektek, fel fogok épülni. Ígérem. De ebben a pillanatban arra kérlek titeket, ne látogassatok meg itt többet. Találkozzunk újra amikor kijutottam innen.

Tiltakoztak, hogy a fiúk vagyok, ezt nem tehetem velük. De egyszerűen nem bírtam a tekintetüket elviselni. Szánalmasnak éreztem magam, ahogy ott fekszem a sötét karikákkal a szemem alatt, a kiálló bordáimmal, a beesett arcommal. Nem akartam, hogy bárki így lásson. Nem akartam beszélgetni, sem más terhére lenni, aludni akartam, mert álmaimban újra Melodyval lehettem.

Melody és én újra együtt voltunk Álomországban… Bár Londonban még soha nem voltam, álmaimban néha London, néha meg Szöul utcáin sétáltunk kézen fogva. Csókolóztunk a Tower Bridge közepén vagy a President Hotelben. Az egyik visszatérő álmomban a kivilágított Banpo hídban gyönyörködtünk, aztán eléje térdeltem. Kívülről láttam magam, remegő ajkakkal beszéltem hozzá:

– Melody Brown! Tudom jól, nem volt mindig könnyű velem és sok hülyeséget tettem, amit mérhetetlenül sajnálok. Amikor először megpillantottalak éppen Hyun Jun-nal beszélgettél, és egy pillanat alatt féltékeny lettem.

– Istenem, Tim. – A szemében könnyek gyűltek.

– Azon a napon már neked adtam a szívem. Annyi megpróbáltatás és szenvedés után tudom jól, soha többé nem veszíthetlek el. A legnagyobb öröm számomra az, hogy itt vagy velem, és hogy boldog vagy. Drága Melody, megtisztelsz azzal, hogy összekötöd velem az életed?

Melody is letérdelt és szenvedélyesen megcsókolt.

Megcsókolt és felébredtem. Tudtam, csak álom volt, de így is vágytam a válaszára.

Csodálatos álmaimból felébredve mindig ugyanaz várt. Minden napom egyforma volt. Vágyni kezdtem a régi pörgésre. Itt nem volt hosszú programlista, az orvos, a pszichiáter és az ápoló jöttek-mentek, én nem mentem sehová. Az ágyban feküdve, szinte mozdulatlanul és szó nélkül hallgattam végig a mondandójukat. Sokszor kaptam új pszichiátert, abban bízva, hátha valaki beszédre késztet. Az álmaimról sem szóltam, attól félve, majd olyan altatót adnak, amivel kiütnek és még ettől az apró boldogságtól is megfosztanak. Hiába ismételték újra és újra, muszáj beszélnem, hiszen addig nem tudnak segíteni és nem térhetek vissza a régi életembe, de nem értették meg a legnagyobb bajt: a régi életembe már soha nem tudtam volna visszatérni: Melody nélkül mi értelme lenne?

Jó lett volna azt hinni, minden csupán egy rossz álom volt, és hogy vissza tudom forgatni az időt. Bárcsak ne mentem volna el a meghallgatásra… Bárcsak lettem volna ételfutár vagy bármi más… Nem igaz, nem kívánom, hogy bárcsak ne mentem volna el a meghallgatásra, mert akkor nem ismertem volna meg Melodyt. Igaz, hogy akkor Melody még mindig élne.

Ébredés

– Timothy, látogatója van. – Ezzel nyitotta rám az ajtót egyik nap az ápoló.

Negyed év telhetett el az intézetbe való érkezésem óta. Feküdtem az ágyban és a plafont bámultam. Nem válaszoltam. Nem érdekelt, ki az, bámultam tovább a hófehér mennyezetet. A látogató halk léptekkel közeledett, majd hallottam, leül az asztalnál lévő székbe. Liliom illata volt.

– Sose hittem volna, hogy így foglak viszontlátni.

Ismerős hang csapta meg a fülem. Hirtelen a hang felé fordultam. Eléggé kába voltam a gyógyszerektől, de az a hang villámként hatott.

– Yun-Seo… Mit csinálsz itt? – kérdeztem alig hallható suttogással.

Mikor is láttam őt utoljára… ezer éve…

Még mindig gyönyörű volt. A szerelmi botrányunk után nem hallottam felőle, csak egyszer láttam egy plakáton. Akkor futottam össze Melodyval, aki a Green&Wild banda bemutatkozó sorozatának forgatására igyekezett, de szakítófélben voltunk, és nem köszöntem neki. Tisztán emlékszem Melody csalódott tekintetére… Majd pár lépéssel arrébb megláttam egy plakátot, amelyen Yun-Seo egy márkás rúzst reklámozott.

Annyi minden történt azóta, és mégis eljött hozzám.

Yun-Seo aggódva pislogott rám.

– Hogy vagy, Tim?

Nem tudtam, erre a kérdésre mit válaszolhatnék, hisz láthatta: szarul.

– Szerettem volna bocsánatot kérni tőled – mondta.

– Bocsánatot? – Megköszörültem a torkom. – Amiért tönkre tettem a karriered?

– Magamnak okoztam a bajt…

– Hm…

Csönd…

– Jól nézel ki. Jól vagy?

Mihamarabb témát akartam váltani. Fapofával bámultam rá: menő gönc, fodrász által beállított haj és tökéletes smink. Tudtam, hogy nem miattam csinosította ki magát, hanem a külvilágnak. Kötelező volt, bárhová is ment.

– Igen – felelte félszegen.

– Végre debütáltál? – Bár a kinézete alapján egyértelmű volt, mégis feltettem a kérdést.

– Igen.

– Gratulálok.

– Köszönöm, de Tim, te viszont borzasztóan nézel ki… – Rögtön arcához kapta a kezét – véletlenül csúszott ki a száján.

De ha egyszer ez volt a helyzet. Magamra se ismertem már egy ideje, holott csak az ablaküvegben láttam az arcomat. Lassan felültem. Fájt a nyakam a sok fekvéstől és a testem is zsibbadt, de szégyelltem a tehetetlenségemet. Yun-Seo volt az első személy, aki arra késztetett, hogy leküzdjem a letargiát. Odalépett és megigazította a párnámat, aztán visszaült a székre.

Néztük egymást és hallgattunk.

– Nem akarok gorombának tűnni, de elég gyenge vagyok, láthatod. Miért jöttél? – kérdeztem megtörve a nyomasztó csöndet.

– Tudod… nem minden volt hazugság. Szerettelek, de a hírnév elvakított, nagyobb volt bennem a vágy, hogy híres legyek, mint hogy boldog legyek veled. Sajnálom, amit tettem. Kissrác korod óta ismerlek és kedvellek, és nem akarom, hogy az a férfi, akivé váltál egy ilyen helyen feküdjön, ilyen állapotban.

– És mégis mit szeretnél?

– Azt, hogy újra lábra állj, és még erősebb legyél, mint valaha.

– Hogyan?

Yun-Seo közelebb húzta a székét az ágyamhoz, olyan közel, hogy jól éreztem a haja illatát. Zavarában egy kósza tincset a füle mögé simított.

– Az ápolók azt mondták feleslegesen jövök be, hetek óta nem szólsz egy szót se, pedig ebben a pillanatban itt ülök veled szemben és beszélgetünk.

Megfogta a takarón a kezemet. Érintése kellemes volt, bizalmat árasztott. Ránéztem az apró kezére és hüvelykujjammal végigsimítottam. Igaza volt, ő újra beszédre késztetett és a mai napig nem tudom, miért pont akkor és miért pont ő. A kézfejünket néztem, az egymásba fonódott ujjainkat. Az ápolatlan körmömet, a száraz bőrömet. Néztem a kézfejét, a friss manikűrjét és biztos voltam benne, most is argánolaj illata van a kezének, mint régen. Hirtelen belém hasított Melody elvesztése, a romokban heverő életem. Elrántottam a kezem és a takaró alá dugtam. Nem akartam, hogy bárki más úgy érjen hozzám, mint Mel.

Yun-Seo felpattant a székből és leszegett fejjel a szoknyáját kezdte igazgatni.

Megsajnáltam.

– Már nem az az ember vagyok, mint régen. Te is látod, egy roncs lettem – mondtam halkan, miközben becsúsztam a takaró alá, és újra hanyatt feküdtem az ágyban. – Időpazarlás vagyok mindenki számára.

– Azt majd mi eldöntjük – vágta rá határozottan.

Ismét a plafont bámultam. Egy darabig még éreztem magamon a tekintetét, majd kisétált a szobából. A szívem kalapált, összeszorítottam a szemem, aludni akartam, Melodyval akartam lenni.

Pár nappal később újfajta kopogásra lettem figyelmes. Már mindenkit felismertem a kopogásáról. Az ápolók gyors dupla koppantását, az igazgató három kimért kopogását. De akkor valami új ütemre és intenzitásra figyeltem fel: új látogató érkezett. Felültem, megigazítottam a hajam. Ahhoz képest, hogy az elején nem érdekelt, ki hogyan lát, később egyre jobban foglalkoztatott, milyen benyomást teszek másokra.

Egy ismeretlen nő lépett be. A haja hátul össze volt fogva, fémkeretes szemüveget viselt. Szigorú tekintete volt, de a mosolya kedvességet sugárzott.

– Jó reggelt, Timothy.

– Jó reggelt – válaszoltam várakozón.

– Hogy van ma?

– Ki maga?

– Az új pszichiátere vagyok, Im Mi Sun a nevem.

– Im doktornő… – motyogtam magamban.

– Hallottam, hogy mostanában fogad látogatókat. Yun-Seo kisasszony egy régi barátja?

– Olyasmi.

– Timothy, mi mind azért vagyunk, hogy meggyógyuljon, újra önmaga lehessen. De ehhez önnek is tennie kell, együtt kell működnie velünk.

– Hogyan?

– Magának annyi a dolga, hogy elmondja, hogyan érzi magát.

– Szerintem látod, hogy vagyok. – A tegezésre felvonta a szemöldökét, gyorsan kijavítottam magam: – Sajnálom…, szóval, szerintem látja…

– Az csak egy szempont, amit én látok. Arra vagyok kíváncsi, ami nem látszik, amit ön érez, amire ön gondol – Kissé megnyomta az udvarias magázást kifejező dangsin-t.

Elővett egy piros noteszt és jegyzetelni kezdett. Fogalmam sem volt, mit, még nem is beszéltünk, de ő már tudott rólam valamit, amit le is írt.

Dr. Im máshogy viselkedett, mint az eddigi pszichiátereim, látszott a tekintetében az eltökéltség. Dr. Han-ra emlékeztetett, az első dokimra.

– Tehát, arra kíváncsi, mit gondolok?

– Pontosan.

Lábát keresztbe tette és hátradőlt a széken. Szemeit rám szegezte és várta a folytatást.

– Oké. Akkor elmondom… Szarul vagyok, de istenigazából. Életem szerelme sokat szenvedett miattam és végül meghalt. Én tehetek arról, hogy meghalt és ez az érzés felemészt. Öngyilkos akartam lenni, mert nem éreztem kiutat ebből a véget nem érő szenvedésből. Elárultam és becsaptam mindenkit, aki valaha is fontos volt nekem, most pedig itt vagyok tök egyedül ebben a cellában és nem tudom, meddig bírom még így. Magányos vagyok, de közben tudom, megérdemlem.

– Timothy, ez hatalmas lépés volt, de tudnia kell, nincs igaza. Melody jól tudta, hogy ön mellett mi érheti, hogy nem minden rajongó támogatja a szeretett bálványuk döntéseit. De ő így is magával maradt. Nem ön ölte meg, és tudnia kell, semmi köze nem volt ahhoz a szerencsétlenséghez. Nem kell egyedül lennie. Fogadja a látogatóit, próbáljon meg velük beszélni. Bármiről, de kommunikáljon másokkal. Pillanatnyilag ez a legfontosabb ahhoz, hogy legyűrje a félelmet és emberek közé tudjon menni.

– Mindent tud rólam, igaz?

– Megkaptam az aktáját.

– Nagyszerű…

Utáltam, hogy mindenki mindent tudott rólam.

– Minden nap egy órát leszek itt, és ha együttműködik, akkor az ütemtervnek megfelelően fogja elhagyni az intézetet.

– Ütemterv szerint?

– Kaptam egy időpontot, amit nem árulhatok el önnek, de sikerülni fog. Mára ennyi lenne, hagyom pihenni. Holnap ismét találkozunk. Viszlát.

– Viszlát – súgtam.

Becsúsztam a takaró alá, és lehunytam a szemem, hogy újra álmodjak.