NEMERE ISTVÁN

A számítógépes gyilkos

Az elektronikus változat a Statisztikai Kiadó,

1986-os kiadása alapján készült.

e-book formában terjeszti az ADAMO BOOKS webáruház

http://adamobooks.info

1.

Potter az ablakhoz ment, kinézett. Innen a hatodik emeletről már csak tetőket látott, szürke, sötétbarna, fekete tetőket. Az Óváros közepén alig volt magasabb ház. Az ő ablaka egy szinten volt a legtöbb régimódi kéménnyel. Potter évek óta ismerte az üveglapon át eléje táruló látványt, mégis, minden alkalommal megtorpant néhány percig, tekintete végigsiklott az épületek gerincein. Manapság már nem száll fel füst a kéményekből, az emberek gázzal meg árammal fűtenek, lebontatják a kéményeket. Mint annyi másra, ezekre sincs többé szükség.

A nap vékony, áttetsző szürkés felhőfátyol mögött lebegett. Nem vetett árnyékokat. A tetők tengere a láthatárig terjedt. Nagy ez a város. Túl nagy. Erről a lánya jutott eszébe. Hol lehet...? Tíz napja... nem, már két hete, hogy utoljára látta. Háta mögött nyílt az ajtó. A belépő már a küszöbről szólt: — Felügyelő úr! Új híreink vannak.

Ugyanakkor, ugyanabban a városban, valahol — közel vagy távol — hálót szőtt valaki.

A háló száz és száz apró adatból, megfigyelésből, gondolatból állt össze Tervvé. De ez nem lett volna elég. Ahogy a testnek kell a vér, ahogy a halnak a víz, madárnak a levegő — úgy kellett itt az Érzés, amely a motorja volt minden cselekvésnek, szülője a Tervnek.

Gyűltek az adatok. Egyetlen agy irányította az akciót, ennek volt szüksége mindenre. Bármennyit is tudott, az mindig kevésnek tetszett. Az agy gazdája szeretett biztosra menni.

Képernyőn zöld betűk, jelek, számok. Egy gombnyomás — eltűnik az adathalmaz, másik gombnyomás — az emlékezetből új adathalmaz bukkan elő. A szöveg mellett olykor arckép is villózik. Mindig férfi, mindig fiatal férfi arca.

Egy töprengő ember ül a képernyő előtt. Már nem sok adat hiányzik, és a kapcsolatok is kiépültek. Hamarosan eljön az idő, amikor végre elindíthatja a folyamatot. Egy bizonyos ponton túl már senki sem állíthatja meg az eseményeket — még ő maga sem.

-       Végül is mit tudunk? — kérdezte Gaillon, a főnök.

Megtermett, vállas, de már hízásnak indult férfi volt, vörös arccal, lapáttenyerekkel. A főkapitányságon nem örvendett különösebb rokonszenvnek, még a barátai sem annyira rendőrnek, mint inkább hivatalnoknak tartották. Gaillon évtizedek óta ebben a házban dolgozott, mindenkit ismert, őt is ismerte mindenki. Mozgékony lévén, naponta többször is végigszaladt az emeleteken, bejáratos volt a földszinti kihallgatószobákba, laboratóriumokba, a túloldali garázsokba, a készenléti termekbe is. A kapuőrség, az ügyeletes tisztek, a rádióközpont éppen olyan jól ismerte, mint a manzárdba telepített nemzetközi osztály és az Interpol-csoport. Néha még a belügyminiszter is felhívta, így aztán Gaillon huszonegynéhány év után nélkülözhetetlennek tartotta magát. A város rendőrségének oszlopa, mondta róla egyszer a nagyfőnök, és Gaillon ezt komolyan vette. Nem volt buta ember, azt is tudta, nem kedvelik a kollégái, de ezen könnyen túltette magát. Ötven éves volt és ha néha meg is nyilatkozott valaki előtt, a lelkét úgy igazán soha nem tárta fel. Azt hajtogatta, innen fog nyugdíjba menni. Ám mostanában már arra is tett célzásokat, hogy fényesebb jövő áll előtte, mint valaha is remélte. Egyesek azt suttogták, átmegy az elnöki hivatalba biztonsági szakértőnek, mások csak nevettek ezen: oda másféle és mindenekelőtt fiatalabb emberekre van szükség, mondogatták.

Potter sóhajtott, ő beszéljen? Igen, neki kell szólnia. A félig nyitott ablaküveg visszatükrözte alakját, jól látta önmagát. „Negyven éves vagyok, nem öreg. Egészséges, erős. Mégis, sok a bajom”, gondolta összefüggéstelenül és beszélni kezdett. Az ügy, amelyről referált a szokásos heti értekezleten, nem volt túlságosan érdekes. De szertartással járt az osztályvezető felügyelők beszámoltatása, Gaillon ezt nem hagyta volna ki soha. Potter hát beszélt:

-       …egy meggyilkolt lány tetemét találták a híd alatt a múlt szerdán. A külvárosi rendőrőrs bejelentése alapján szálltunk ki a helyszínre. A lány személyazonosságát még nem állapítottuk meg, de annyi már biztos, hogy köze lehetett az aranycsempészethez. A testében talált golyók abból a fegyverből származnak, amellyel a múlt hónapban megölték Kövér Fredet, a Linger-negyed hírhedt csempészét. Nem kétséges, hogy a háttérben nagy harc folyik.

˗       Miről van szó? — kérdezte Drenn, a közrendészeti csoporttól. Az imént jött csak be — Gaillon a késésért szigorú tekintettel rótta meg — és most gyorsan tájékozódni akart.

˗       Hat hete kezdődött — mondta Potter és körülnézett. Tulajdonképpen csupa idegen pasas. Bár a legtöbbjüket sok éve ismeri. „Ismeri”...? Tudja a nevüket, némelyiket látta akció közben is, naponta találkozik velük a folyosókon, olykor együtt ebédelnek a földszinti étteremben. Ez minden. Senkivel sem jár össze, mióta a felesége meghalt, hát kicsit idegennek érzi magát köztük. Most már így lesz ez mindig?

˗       ...Fülest kaptunk egy besúgótól, hogy nagyobb szállítmány arany érkezik Hongkongból. Figyeltük a kikötőt, a hajókat, sőt a repülőteret is. Az arany valahogy mégis bekerült a városba.

˗       Hány kiló volt? — kérdezte Kedros a kábítósoktól. No persze, őket is érdeklik az ilyen szállítmányok, ha másért nem, hát azért, hogy ha szükség lesz rá, betömhessék az efféle lyukakat. Nekik is vannak besúgóik itt-ott, az biztos.

˗       Harmincnégy — felelte Potter. — Tudjuk, hogy amint megérkezett, azonnal kétfelé osztották. A felét, tizenhét kilót leadtak négy ékszerésznek, akikről tudunk, de semmit sem lehet rájuk bizonyítani. Hiába rendeztünk házkutatást, hivatalos számlájuk volt minden széfben tárolt aranykészletről... A szállítmány másik fele elmerült az alvilágban. Hézagos értesüléseink szerint volt az ügyben egy rejtélyes főnök, aki kívülálló lehet.

˗       Ezt hogy érti? — Gaillon megmozdult, savószemét Potterre vetette. Kövér ujjaival az asztalon dobolt. — Nem bűnöző az illető?

˗       Pontosan, uram. Minden jel arra mutat, hogy van az ügyben egy olyan szereplő, aki a város polgári életében játszik valamilyen, talán nem is kicsi szerepet. Egy biztos: jó információkkal rendelkezik. A besúgók szerint ő vette rá Kövér Fredet, hozza be a szállítmányt, sőt még kezdőtőkét is juttatott a banditának. Arra hivatkozott, hogy kapcsolatai révén veszélytelenül pénzzé tehetik az aranyszállítmány nagy részét. És aztán... — Potter hangja elbizonytalanodott. — Szóval nem tudjuk, mi történt később. Egyik besúgónk is odaveszett abban a kis csatában, ami a BIVONA-raktárak környékén dúlt a múlt hónap elején.

˗       Csak annyit tudok, hogy lecsaptunk rájuk — mormolta a vöröshajú Luton, a legfiatalabb csoportvezető. Az erkölcsrendészetnél volt, azt beszélték, nagybátyja, a polgármester finom nyomására került a posztra. Igaz, nem volt rossz rendőr, de ez a rokonság a kollégák körében nem tette népszerűvé. Sovány arcán mintha örökké ennek a tudata lebegett volna: a férfi mindig feszült, ideges volt, mint aki vélt támadásokat akar elhárítani. Az osztályán lévőknek nem lehetett könnyű életük. „Csupa problémazsák vagyunk mindnyájan. Vajon más munkahelyeken is így van?” — töprengett Potter, de a feléje meredő tekintetek, a csönd rádöbbentette ismét: beszélnie kell.

˗       Igen, újabb füles érkezett és a készenléti csoportot kivezényeltük a kikötő mögötti raktárakhoz. A BIVONA egy nemrégen tönkrement kis déligyümölcs-importáló cég, amely működésének vége felé már gyapjút is importált Ausztráliából és Új-Zélandból, de ez sem mentette meg a csődtől... A majdnem üres raktárakban — így szólt a jelzés — gyűlt össze Kövér Fred bandája, hogy elossza az aranyat. Sejtettük, hogy egy részét hajón tovább viszik a Szigetek felé, rengeteg ott a zugékszerész és kis házi műhelyben dolgozó aranyműves, azoknál jó piacot találnák a banditák az államinál jóval olcsóbb aranyukkal... De mire odaértünk, az arany eltűnt. A banditák nem adták meg magukat, lövöldözés tört ki, Kövér Fred elmenekült, s a rejtélyes megbízónak is nyoma veszett, pedig pár perccel korábban állítólag mindnyájan ott voltak. Szemtanúk szerint egyikük sem vihette el az aranyat, üres kézzel menekültek el a helyszínről. Kövér Fredet aztán meggyilkolva találták egy mellékutcában. Értesüléseink szerintő tudta, hol van elrejtve az a tizenhét kiló, de még a barátainak sem mondta el. Azt mondta, ki kell várni egy bizonyos időt, aztán majd elővehetik a rejtekhelyről a szállítmányt, addig legyenek türelemmel. Ez eddig nem történt meg. Kövér Fred halott, orgyilkos végzett vele, valószínűleg valamilyen bandák közti leszámolás áldozatául esett. Most már csak a titokzatos idegen tudja, hol az arany — együtt rejtették el Freddel. Őt viszont nem ismerjük.

˗       És mi köze az egészhez annak a halott lánynak?

˗       Állítólag ott volt a raktárban, mielőtt rajtuk ütöttünk. Kövér Fred szeretője volt.

˗       Most meg a Bonctani Intézet hűtőkamrájában várja a feltámadást. — Drenn kesernyésen mosolygott.

˗       Tulajdonképpen semmi nyom, amelyén elindulhatnánk. — Gaillon vállat vont. — Ha a halott lány Kövér Fred szeretője volt is, az még nem jelenti, hogy tudott a bandavezér ügyeiről. És ha tudott is... Most már aligha fogja elmondani.

˗       Igen. Igazán csak a halottak hallgatnak, de ők sem mindig — az öreg Buir legyintett. A laboratórium főnöke volt, nyugdíj előtt állt és már semmi sem érdekelte igazán. Annakidején — Potter nem is próbálta kiszámítani, milyen régen lehetett! — Buir majdnem elvégezte az orvosegyetemet, aztán áttért a kriminalisztikára és végül diploma nélkül, sok nehézség árán lett a rendőrségi bűnügyi labor vezetője. Mára megkeseredett, csak a halak voltak számára fontosak, mindén hétvégét valamelyik folyónál töltötte és csak á horgászbot végének rezzenése érdekelte, az nőtt számára világeseménnyé. — A ruhájuk, a környezetük, szokásaik, kapcsolataik, mind mind mondhat valamit a hozzáértőnek.

Potter látta Gaillon kelletlen fintorát. A főnök aligha kedvelhette Buirt. Folytatta hát, mielőtt valaki megint közbeszól:

˗       Természetesen mi is elvégeztük a szokásos nyomozást, de a lány halálának okát nem találtuk még. A lány teljesén egyedülálló volt, hát továbbra is csak arra számíthatunk az arany-ügyben, amit a besúgók vagy az esetlég elfogott bandatagok mondanak.

˗       Gyakorlatilag megfeneklettünk — mondta ki Gaillon.

Potter éppen ettől félt. Ha a főnök hamar lemond a további nyomozásról, ő sem sokat tehet. Kénytelen engedelmeskedni. Kénytelen...?

Drenn megvakarta a fejét, laposan pislantott Gaillonra:

˗       Megpiszkálhatnánk az ügyet a besúgókon keresztül. El kellene terjeszteni valami rémhírt, amitől amazok megijednek.

˗       És?

˗       Hát... valami majd csak történik. — Drenn széttárta karját. Annyira tanácstalan volt, hogy ezzel elvette társai kedvét is. Gaillon hallgatott, szemében komor várakozással. Potter Lutonra nézett:

˗       Az arany egy része átszivárog az alvilág más területeire is. A városban mindenképpen felbukkan majd. Örülnék, ha figyelnék a szaunákat, masszázsszalonokat és a többi műintézetet.

˗       Gondolja, hogy Kövér Fred társai mégis hozzájutnak az aranyhoz?

Luton figyelmesen nézte Pottert, tekintetében nem volt más, mint mérhetetlen szakmai érdeklődés. Luton valójában tisztelte idősebb kollégáját, szívesen tanult volna tőle. De fatális rokonsága miatt hiába kereste barátságát, ő ezt törleszkedésnek vélte. Potter most mégis megsajnálta kissé Lutont. Alapjában véve nem rossz fiú. Lehet, később ad neki néhány tanácsot.

˗       Sohasem lehet tudni. A BIVONA-raktárt mindenesetre lepecsételtük és őrség vigyázza éjjel-nappal.

˗       Átkutattuk, nincs ott semmi — legyintett Kedros. — Tőlünk kértetek néhány embert, akik értenek az ilyesmihez. A raktár nem volt üres, egy irodahelyiségben bútorok, irodafelszerelés is volt. Negyedóra alatt megállapították, hogy nincs ott semmi, amit aranynak nevezhetnénk.

˗       Tudom, magam is részt vettem a keresésben. — Potter kimérten bólintott. Kár, hogy Kedros említette: az ő segítségüket kérte. Minek kell ezt tudnia a többi csoportvezetőnek is? Gaillonra nézett. A főnök most mintha valahol másutt lett Volna. Buir pipáját szívta, Drenn lopva jegyzetfüzetét nézte.

A jelentéstételben ő következik. Potter ezért így fejezte be:

˗       A halott lány ügyét még nem zártuk le, és Kövér Fred halála körülményeit is tovább nyomozzuk.

˗       Jól van. — Gaillon Drennre nézett. — Menjünk tovább. Mi újság a közrendészeti csoportnál?

Délután Potter a szobájában ült és kivételesen nem a tetőket szemlélte az ablakon át. Nagy köteg irat hevert előtte az íróasztalon és ebből kifolyólag eléggé elromlott a kedve. Sohasem kedvelte a papírmunkát. Fiatal hadnagy korában szívesen járt veszélyes akciókra és ismerte már azt az érzést, amikor golyók fütyülnek az ember feje mellett. De ez a korszak is elmúlott. Jött a nősülés, a család, az otthon és a féltés. A felesége féltette őt, ő pedig az asszonyt és a lányát. Már nem állt oly szívesen pisztolyok elé. No meg... manapság a banditák is másfélék. Terroristák, mindenre elszánt fickók, még a bankrablók sem adják meg magukat azonnal, hanem túszokat szednek, bombákkal fenyegetőznek, Uzi-géppisztolyokkal hadonásznak és nemcsak hadonásznak, habozás nélkül lőnek is. Potter ebben a megváltozott és számára fenyegető világban kissé elveszettnek érezte magát, visszavonult posztjára, itt, ebben az épületben legalább biztonságban volt. Nem félelem volt ez, inkább menekülés az idegenségtől. Közben emelkedett a ranglétrán. Lehet, tíz év múlva ő lesz Gaillon helyén?

Elintézte a papírmunkát, persze, mindig elintézte, még ha utálta is. Éppen becsukta az utolsó dossziét — az aranyügy esetleges gyanúsítottjait jegyzetelte ki —, mikor megszólalt a telefon. Egyik besúgója jelentkezett:

˗       Potter felügyelő...? Megismeri a hangomat? — a nevüket sohasem mondják be. De nem is volt rá szükség.

˗       Persze. Mi újság?

˗       Tudnék valamit mesélni Fred egyik emberéről.

˗       Rendben, mikor és hol?

˗       A Kondor mozi mögött, úgy félóra múlva. De egyedül jöjjön, felügyelő úr!

˗       Ott leszek — letette a kagylót, aztán megint tárcsázott. Belső számot hívott: — Iver? Készüljön, mindjárt indulunk.

˗       Akció?

˗       Csendes akció, Iver. Várjon meg odalenn a kocsinál.

˗       Igen, uram.

Iver valóban várta. Magas, kissé hajlott teste messziről látszott az udvaron álló kocsik között. A hadnagy nyurga, sápadt, sötéthajú huszonéves férfi volt, nemrégen került a testülethez és mindenképpen szeretett volna kitűnni. Potterhez került és á felügyelő igyekezett megismerni á férfi lelkivilágát is. De ez nem nagyon sikerült eddig. Iver zárkózott volt, csak a rendőrségi ügyek iránt mutatott érdeklődést. Néha az volt Potter érzése, a hadnagy sokkal tapasztaltabb, mint amilyennek mutatja magát. Az életrajza szerint sokfelé dolgozott régebben, csak később végezte el á főiskolát és került ide. Ráadásul északi tájszólással beszélt, ami Pottert legfeljebb mulattatta, de némelyik kollégája gúnyolta ezért Ivert. Ilyenkor a hadnagy még keskenyebbre zárta száját és hallgatott. Potterhez ragaszkodott, valami ismeretlen eredetű rokonszenv szálai szövődték köztük. Persze lehet, csak a felügyelő hitte így. Iverből nehéz volt kihúzni bármit is, ami nem vonatkozott a szolgálati ügyekre. Potter még azt sem tudta, egyedül él-e beosztottja, vagy van valakije? Mindenesetre úgy tudta, Iver eddig nem nősült még.

˗       Hová megyünk, felügyelő úr? — kérdezte Iver a kocsiban. Akkor haladtak el á kapuőrség mellett, Potter intett az ablakon át. A rendőrök mind ismerték őt.

˗       A Kondor mozi környékére.

A városban már nagy volt a délutáni forgalom, jóidőbe került, míg Iver a mozi közelébe manőverezte a kocsit. A járdákon csinos nők és jólöltözött férfiak, de szürke tömeg is özönlött, Potter tudta, hogy a szürkék vannak többségben, mindig mindenütt ők vannak többségben, ők a döntő erő. De ki hangoztatja a véleményükét, és az amit hangoztat, valóban azok véleménye-e? „Mi a fenének jár ezen az eszem? Nem vagyok politikus”, korholta önmagát. Arcok tengere jött szembe a járdán, miközben az autó lassan haladt lámpától lámpáig. Végre a cél közelébe értek.

˗       Menjek én is? — kérdezte a hadnagy.

˗       Magát nem ismerik azok a fickók. Legyen a közelemben, nem szeretem a kellemetlen meglepetéseket — mormolta Potter.

A mozi mögött is rengetegen ácsorogtak. A film végét várták. Cukorka- és cigarettaárusok, csavargók, egy közeli kocsma vendégei is arra jöttek ki. Néhány teherautóból rakodtak. Potter körülnézett. A besúgó egy fiatal, sánta fiú volt. Eddig már kétszer került horogra, egyszer el is ítélték, másodszor Potter intézte el, hogy a fiú szabadlábon védekezhessen. Hol kábítószert árult kis tételben, hol csempészetből származó cigarettát: egyszer nőket is kerített. Most a falhoz támaszkodott. Sápadt arcán kis körszakáll, gunyoros mosoly, de félelem is. A szeme olykor riadtan rebbent körbe. Nem szívlelhetik őt errefelé. Az efféléket tulajdonképpen sehol sem szívlelik. A kapitányságra nem mernek bejönni, cinkosaikkal, al- és felvilági barátaikkal találkozhatnak a folyosókon — inkább a tisztek mennek ki olykor, hogy információkat szerezzenek tőlük.

A szakállast Orbetnek hívták. Amint meglátta Pottert, elvált a faltól, eléje jött, majd hirtelen irányt változtatott és bement egy kapu alá. A felügyelő a legkisebb csodálkozás nélkül követte. Orbet megtorpant:

˗       Üdvözlöm, felügyelő úr — szinte suttogott. — Hogy van a családja?

˗       Nem azért jöttem, hogy a családomról beszéljek — morogta Potter. „A családom? Már csak a lányom van, és ő is ki tudja, hol...” — Halljuk a híreket.

Orbet elkomolyodott. Nyugtalan körülpillantás után szólt:

˗       A Kövér Fred bandájából ketten jártak itt ma délben.

˗       Itt? Hol?

˗       A Vörös Denevérben. Ittak jócskán, aztán elmentek.

˗       Te persze a közelükbe férkőztél és hallgatóztál — mondta Potter elismerően.

˗       Igen, felügyelő úr. — Orbet hirtelen témát váltott. — Tudja, milyen sokba kerül egy ital a Vörös Denevérben? Ilyen szerelésben alig akartak beengedni — mutatta foltozott zakóját. Potter értett a szóból, egy ötvenest húzott elő. Orbet szeme felcsillant és amint a pénzt a zsebébe süllyesztette, sokkal beszédesebb lett: — Valami aranyról beszéltek. Ügy vettem ki a szavaikból, hogy elég sokról lehet szó. És ez az arany már itt van a városban.

˗       Hol?

˗       Hát éppen ez az. — Orbet körülnézett, majd tekintete ismét Potteren állapodott meg: — Az volt a legfurcsább, hogy ezt ők sem tudták. Egész idő alatt ezen töprengtek. Kövér Fred búvóhelyét már átkutatták, meg azt a villát is, amit más nevén bérelt a maga számára a folyóparton. De az arany nincs sehol. Akkor az egyik fickó azt mondta, a lány sem tudta.

˗       Az, akit kinyírtak?

˗       Biztosan — bólintott Orbet nyugodtan. — Az alacsonyabbik erre azt felelte, meg kell keresni azt a fickót, aki akkor ott volt. Nem mondta, mikor volt ez az akkor, és hol. Maga tudja, felügyelő úr?

˗       Lehet, hogy tudom. Ez nem a te dolgod — berzenkedett Potter.

˗       No persze, uram, igaza van. Szóval felsoroltak egypár helyet, ahol már hiába keresték az aranyat. És azt is mondták, szerintük az az idegen ölte meg Kövér Fredet, akiről nem tudják kicsoda. Nem látták az arcát jól, mert mindig sötétben tárgyalt velük. Utána meg csak arról volt szó, ki lesz majd a Kövér Fred utódja a bandában.

˗       És ki lesz?

˗       A magasabbik. Az, aki ott a Vörös Denevérben a másikkal tárgyalt.

˗       Ismerem?

˗       Aligha, nemrégen került a bandába, azelőtt valahol délen volt, azt hiszem. A másik fickó Kókusznak szólította.

˗       Többet nem tudsz róla?

˗       Nem én. De egy jó fotóról felismerném, az biztos.

˗       Lehet, egyszer sor kerül arra is. Mást nem tudsz?

˗       Hát nem elég ennyi, felügyelő úr? — Orbet megint körülnézett. Pottert félős állatra emlékeztette ez a tekintet. Nem akarta elveszíteni besúgóját, hát nem erőltette tovább adolgot. Orbet, ha megtud valamit úgyis jelentkezik, ebben biztos lehetett. Elbúcsúzott hát a körszakállastól és visszament a mozihoz. Iver távolról követte, akár egy néma, de hűséges testőr.

A kocsinál a felügyelő hirtelen meggondolta magát. A lakása jutott eszébe. A falak és a csönd. Nem, majd később megy haza. Most semmi kedve sem volt.

˗       Elmehet, Iver, vége a mai napnak. Reggel találkozunk.

˗       Ne vigyem haza, felügyelő úr?

˗       Köszönöm, majd elsétálok, vagy taxit hívok. Viszlát — intett Ivernek és elvegyült a tömegben. Negyedórát sétált, de állandóan a belváros felé ment, aztán meglátott egy kis bárt és bement. Ivott egy kávét, aztán csak ült még egy kis ideig és nézte az üveglapon át az embereket. Nem volt miért hazasietnie.

Reggel éppen befejezte a borotválkozást, amikor megszólalt a telefon. Nem sietett. Úgyis csak hivatalos ügy lehet... Ám a kagylóból friss-fiatal hang áradt:

˗       Szia, apa.

˗       Amella? De jó, hogy hívsz — örült meg, de rögtön eszébe jutott viharos utolsó beszélgetésük, és az, hogy a lány egy bőröndbe dobálta holmiját és elviharzott. A becsapott ajtó zaja még sokáig visszhangzott a fülében. Kissé visszafogta hát magát: — Hol vagy most?

˗       Kibéreltem egy szobát.

˗       Hol? — maga is érezte hirtelen, hogy a kérdés olyan rendőri volt, gyors és erőszakos, pedig hát — ez nem kihallgatás. A telefonban kellemetlen kis csönd lett, majd Amella sóhajtott:

˗       Az egyik külvárosban. Telefon nincs, de amúgy egészen jó. Két házzal odébb van egy fülke, onnan beszélek. Jól vagyok, apa.

˗       És... nem jössz haza?

˗       De igen, majd. Meglátogatlak néha.

„És mi lesz az iskolával, tovább tanulsz?” — kérdezte volna az apja, lett volna még száz másik kérdése. De akkor eszébe jutott, Amellától az is nagyon szép, hogy egyáltalán telefonált. Most nem szabad elijesztenie a gyereket.

˗       Rendben van, Amella. Tudod, hol találsz meg, és azt is tudod, mindig segítek, ha kell — a mondat egyszerű volt, mégis meleg. A férfi legalábbis így érezte. Lehet, Amella is, mert kis hallgatás után csak annyit mondott, mielőtt letette:

˗       Jól van, apa. Köszönöm.

Aztán csak a búgás a néma vonalban. Potter lassan letette és az ablakhoz ment.

Valahol — ugyanabban a városban, de Potter lakásától távol — egy lesötétített szobában többen ültek. Férfiak és nők. Gondterhes csönd után csak egyikük beszélt, a többiek figyelmesen és fegyelmezetten hallgatták.

— Ezek hát a gyanúsítottak — mondta még a hang, aztán gombnyomásra a fali nagy képernyő kivilágosodott. Több férfi fényképe látszott. Az egyik Potter arca volt.

Délelőtt semmi sem történt. Potter elintézte a folyó ügyeket, meghallgatta kollégái beszámolóit — három, aránylag jelentéktelen gyilkosságot nyomoztak egyszerre —, sóhajtott. Hát igen, most végre van ideje, hogy átmenjen az épület másik szárnyába. Ezt bizony nem halogathatja tovább. Félre kell tennie a személyes ellenérzéseket. Már felállt, amikor a belső telefon felbúgott.

˗       Potter.

˗       Gries.

˗       Hello, Paul. Mi újság? — Paul Gries volt talán az egyetlen barátja kollégái között. Paul, az örökké vidám, vele egykorú, sőt hozzá kissé hasonlító férfi a gazdaságiaktól. Paul mindig is javíthatatlan nőcsábász volt és ezen az sem segít, hogy tízvalahány éve nős és van két fia is. Az efféle ügyeiről azonban csak Potter szokott tudni — valaha együtt jártak iskolába, gyerekkoruktól ismerték egymást, hát Paulnak nem voltak titkai előtte. Potter már csak Paul feleségét csodálta: Griesné keskenyre szorított szájjal, némán reagált, ha fülébe jutott férjének újabb „csínytevése”. Viella Gries a két gyerekre nézett, sóhajtott, és nem szólt. De ez a hallgatás olyan volt, akár egy betonfal — semmi sem jutott át rajta. Lebukásai után Paul Gries hetekig úgy járt-kelt saját lakásában, akár egy idegen, és csak a gyerekeivel válthatott néhány szót. A felesége mindig hallgatott. Aztán kapcsolatuk lassan megjavult, egészen a következő nőügy kirobbanásáig.

Ettől eltekintve Potter kedvelte barátját. Mint rendőrt nem ismerte: a gazdasági ügyek nagyon idegenek és érthetetlenek voltak számára, a milliós csalások, ál-csődök és könyvelési trükkök nem érdekelték.

˗       Mikor vagy szolgálatban?

˗       Csak nappal — felelte Potter és elmosolyodott. Tudta már, mire megy ki a játék. Gries felsóhajtott:

˗       Engem ma éjszakai ügyeletre osztottak be. Általános ügyeletre, érted? Nem a csoportomnál. Ha esetleg úgy jönne ki a lépés...

˗       Akkor elvállalom helyetted — mondta Potter és hallotta a telefonban is társa megkönnyebbülését. — De azért időben közöld, ha aktuális a dolog. Ha a leányzó beleegyezett, szólj ide. Délután négyig biztosan bent vagyok.

˗       A lányod otthon van? — kérdezte Gries.

˗       Ahá, szóval a lakás is kellene...

˗       Benned van minden reményem — Gries már nem először kölcsönözte Potter lakását egy-egy éjszakára. Amella ilyenkor egy barátnőjénél aludt, ami persze nem nyerte el Potter tetszését, féltette a kislányát. Most persze már ettől sem kell tartania. Amella — úgy látszik — felnőtt lett.

˗       Erről is beszélhetünk. Délután — felelte.

˗       Rendben, délután, előre is kösz — Gries letette a kagylót, Potter pedig elgondolkozva ment az ablakhoz. De Gries nem sokáig foglalkoztatta. Jött Iver és egy másik kolléga, a halott lány környezetéről meséltek, és arról, hogy nem ismernek semmiféle Kókusz álnevű illetőt. Viszont Potter már tudta, mit kell tennie. Megköszönte társainak a jelentéseket és máris a folyosó felé tartott. A lift előtt két rendőrtiszt állt civilben, köszöntötték Pottert, ő szórakozottan visszaintett. A liftben pipafüst lebegett.

A másodikon fehér falak között keskeny szőnyeg feküdt a padlón, no igen, ez most a kapitányság büszkesége, a magasrangú látogatókat is erre szokták vezetni. A folyosó egyik végén a nagyfőnök irodája, a másikon az új számítógépes információs központ. Csak ne lenne ott az a nő, jutott eszébe. A nyilvántartó régi főnöke örökké beteges és nemrégen egy nőt hoztak valahonnan, állítólag régi testületi dolgozó, ő vette át az irányítást. No persze, a nyilvántartó éppenséggel nem egy harcálláspont, idejöhetnek nők is. Potter viszont nem szívlelte ezt a Tenayt vagy hogy is hívják. Szemüveges, nagydarab, néha cseppet sem nőies benyomást keltő, kemény asszony lehet. Vagy vénlány? Irattárak mélyén sok ilyen éldegél, mintha vonzaná őket valami az emberi sorsokkal teleírt papírokhoz, aktákhoz. Igaz, itt már nem sok akta van. Manapság minden adatot számítógépek emlékezetébe táplálnak. Potternek ez sem tetszett. Nem szerette, ha szerinte túlzásba vitték valamely területen a modernkedést. És számára a komputer az ember ellensége volt — bár ezt logikus érvekkel aligha tudta volna megindokolni. De így érezte. Az efféle gépek mindig elijesztették.

Odabent éppen az a látvány fogadta, amit — ha csak a tévében látta már ott is — utált. Fényes terem, köröskörül számítógépek, kezelőpultok, klaviatúrák, képernyők. Mint egy űrhajós filmben. Férfiak és nők a székeken, a gépek között — mind fiatal. Kíváncsi tekintetek fordultak feléje. Hirtelen nagyon öregnek érezte magát, ezek itt mind huszonévesek voltak, szinte a fiai, lányai lehetnének.

-       Üdvözlöm, Potter — két gép közül Tenay lépett elő. Mellén a köpenyén kis cédula az arcképével, akár a repülőterek dolgozói, ezek itt mind a mellükön hordják a teljes dokumentációt, futott át Potter fején. Annyit látott még, hogy a felirat: T. Tenay. Mi lehet az a T., Teresa, Tamara, Tekla vagy más?

Tenay arca komoly volt. Szürkés szemüvege mögött a férfi alig látta a szemét, nem tudta megállapítani a színét. Az arcán ugyan nem látott ráncokat, de biztos lehetett benne, hogy Tenay régen elmúlott már húszéves. Talán tizenöt vagy több évvel ezelőtt... Kissé merész vonalú, nagy szája volt, amit most gunyoros mosoly övezett:

˗       Csak nem hozzánk jött? Hiszen ön nem kedveli ezeket a masinákat — félmozdulattal körbemutatott. „Téged még kevésbé kedvellek”, mondta volna Potter, de szorította az udvariasság bilincse. Ideges félmosollyal válaszolt:

˗       Információk kellenének egy bűnözőről.

Tenay arcáról nem tűnt el a mosoly, amely annyira idegesítette Pottert, de a nő hangja egy árnyalattal hivatalosabb lett:

˗       Halljuk a nevét.

˗       Nincs még neve, sem arca. Csak egy, az ő köreikben használatos álnév és egy laza adat.

A nő leült egy klaviatúra elé. A gép képernyője üres volt, zöldesen ragyogott.

˗       Megkérdezzük a gépi emlékezetet — látta Potter arcán a grimaszt, s így folytatta: — Hallottam, annakidején ön arra szavazott, hogy megtartsák a régi aktarendszert.

˗       Ha kezembe vettem egy aktát, mindjárt tudtam, kivel állok szemben, még mielőtt kinyitottam volna — Potter is leült, bár nem kínálták hellyel —. Már az akta fedőlapján a kezdet dátuma, a vastagsága is sokat mondott. És együtt volt benne minden irat, mindent megtudhattam azonnal, amit az az ember elkövetett. Nem lenne türelmem ahhoz, hogy most minderről egy gépet kérdezgessek és az adogassa vagy sem a válaszokat.

Tenay talán még mosolygott, de az arca tulajdonképpen már nem volt vidám, letörlődött róla a maradék jóindulat is.

˗       Halljuk azt a két adatot.

˗       Az álnév „Kókusz” és nemrégen délről került a városba. Kövér Fred bandájának a tagja.

˗       Hát ez nem sok. Talán az álnév használható — a nő vékony, de erős ujjai villámgyorsan táncoltak a billentyűk felett.

Potter megigézve bámulta, hangversenyek jutottak eszébe, a művészek keze járt így a zongora klaviatúráján. Még a feleségével járt koncertekre, istenem, de régen is volt.

Körülnézett. A gépek között a falon színes táblákat látott, vonalak és betűk, kockák és négyzetek. Szavak. „Prestel vevő”. Teletext vevő. Monitor. Mikroprocesszor. Analóg be. Analóg ki. Nyomtató. Idegen világban érezte magát.

˗       Most mi történik? — kérdezte inkább csak udvariasságból. De a hangja túl érdeklődőre sikerült, Tenay szemüvege fölött kutató pillantást vetett rá:

˗       A számítógép áramköreibe információkat juttatunk, az most villamos impulzusok sorozataként halad át a vezetékeken, tranzisztorokon és más eszközökön. Másodpercenként akár százezerszer is változhatnak ezek a sorozatok, és ezekből áll össze a komputer számrendszerének alapja.

Potter ebből nem sokat értett. A képernyőt nézte. És mintha csak a tekintete vonzotta volna oda a betűket, valahonnan — a férfi nem is tudta elképzelni, milyen emlékezet mélységekből — kiugrott néhány szó:

…. ”KÓKUSZ”        ISMERETLEN

….  DÉLI EREDET    NINCS ADAT

˗       Ön is látja, ilyen adatot sohasem tápláltak be gépünk emlékezetébe. Márpedig ő is csak azt tudhatja, amit megtanítottak neki. — Tenay egyetlen ujjmozdulattal, könnyed érintéssel letörölte a képernyőről a szavakat és Potterre nézett: — Segíthetek még? Nem tud többet az illetőről?

˗       Sajnos, nem. Ez pedig nekem is kevés. De majd megtudom valahogyan — felállt. Egy pillanatig habozott, szóljon-e valami köszönésfélét, de aztán csak biccentett és kiment. Mielőtt odakintről becsukta volna az ajtót, a résen még visszanézett. Tenay ugyanott ült és Potter után nézett. A tekintetük egy elképzelhetetlenül rövid időre találkozott.

A nyugati negyed olcsó bérházainak faláról már hosszú évek óta mállott a vakolat. Amióta bevándorló családok telepedtek le a környéken, a lakások ára a mélybe zuhant, a tulajdonosoknak már nem fizetődött ki a tatarozás, a házak állapota rohamosan romlott. Elszaporodtak a bűnözők, a csavargók, a lakásfoglalók. Sokan elköltöztek a régiek közül. Nem csak barna ázsiai arcokat lehetett látni, az olcsó boltokban nemegyszer fehérek is megfordultak, sőt számuk csak nőtt, ahogyan elmélyült a gazdasági válság. Munkanélküliek újabb serege lepte el a negyedet. Délután és estefelé az utcákon reményüket vesztett férfiak és nők kószáltak, a legtöbben álláshirdetéseket is közlő napilapokat vásároltak. De egyre kevesebb hirdetés jelent meg. Inkább tömeges elbocsátásokról lehetett hallani. A negyedben egyre romlott a hangulat. Feltűntek szakállas fiatal értelmiségiek, hivatalnokok, sőt szakemberek is. Az olajipar stagnálása után csaknem egy teljes utcát foglaltak el a Közel-Keletről hazatért mérnökök és technikusok, akiknek itthon sem jutott munka.

Aznap délben pontban tizenkettőkor az egyik lakásban bekapcsoltak egy képernyőt.

Huszonnyolc éves szakállas férfi ült a készülék elé. Ez a számítógép volt az egyetlen, amit megmentett régi életéből. Amikor elvesztette állását, olcsóbb lakásba költözött, több bőrönd ruhája, könyvei voltak és ez a gép. Aztán múltak a hónapok, eltelt másfél év és már a segélyt sem folyósították. Most a nyugati nyomornegyedben kötött ki, ruhák és könyvek nélkül. Csak a géphez ragaszkodott. Egyszerű személyi számítógép, amiből tízmillió van a világon, de neki nagyon kedves. Gyakorol rajta, programokat készít, ezzel üti agyon az időt, egyben ez adja a reményét, hogy egyszer visszatérhet vele a szakmába, amit nem saját akaratából hagyott el.

Már majdnem elvesztette minden reményét, amikor... Mikor is történt? Két hete, igen, pontosan két hete. Reggel ismeretlen feladótól táviratot kapott:

MA DÉLBEN KAPCSOLJA BE KÉSZÜLÉKÉT A TELEFONVONALBA, HÍVNI FOGOM.

Aláírás nem volt. Camor nem sokat töprengett a dolgon, hisz úgysem volt más dolga, bekapcsolta és kíváncsian várt. Először azt hitte, valamelyik régi barátja tréfálkozik vele. Pontosan délben hívást jelzett a gép, a Prestel-összeköttetés kitűnően működött, még jó, hogy a telefonszámlát is tudta eddig fizetni, nem kapcsolták ki a vonalát. A képernyőn az ismeretlen hívó első mondata ez volt: