Dr. Lelkes Orsolya

Fenntartható hedonizmus

Boldog élet, amely nem méreg(drága) a Földnek

részlet

Dr. Lelkes Orsolya:
Fenntartható hedonizmus – Boldog élet, amely nem méreg(drága) a Földnek

© Dr. Lelkes Orsolya, 2022

Szerkesztő: Illényi Balázs
Borító: Szabó Balázs

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 268 6

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Bevezetés: Ki ne akarna sikeres életet élni?

I. A kihívás

1. A közgazdaságtan mint tudomány nem kívánt következménye

2. A siker ígérete és kudarca a kapitalizmusban

II. Milyen a jó élet?

3. Élvezet, öröm, elégedettség, értelmes élet – a boldogságkeresés finomhangolása

4. Fenntartható hedonizmus

5. Virágzó élet: jól lenni és jót tenni

6. Értékek a szabadság korában

III. Hogyan jutunk el ide?

7. A virágzó élet laboratóriuma: a komoly változás is lehet játékos

8. A jó élet belső ügynökei és szabotőrei

Befejezés: Virágzó élet a világban

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Ajánlott irodalom

jegyzetek

Név- és tárgymutató

Előszó

„Az élet nehéz” és a „dolgozz keményen” üzeneteket kaptam útravalóul a szülői házból. És én ezeket szem előtt tartva vágtam neki az életnek: kemény munka, fájdalomtűrés, másokért való áldozat. Hamar rájöttem, hogy így az öröm jó eséllyel egészen a túlvilágig várat majd magára.

Ezt a receptet a családunkban generációk óta féltett kincsként adták tovább a következő nemzedékeknek. A felmenőim mesteri szintre fejlesztették magukban azokat a túlélőképességeket, amelyeket a nélkülözés és a háborúk világa igényelt. Ebben a koordináta-rendszerben nem volt helye az egyéni kedvtelésnek, a sportnak vagy akár a felhők nézegetésének sem. Még az imádság is feladat volt, kötelesség, egy-egy kötött ima elmondásával – senki sem ismerte például a csendes, szemlélődő meditációt. Az örömöt csupán a gyerekek jelenléte csempészte be, akikkel a felnőtteknek „muszáj” volt játszani. A felnőtt világnak nem voltak meg a maga eszközei arra, hogy hogyan lehet örülni, játszani, vagy egyáltalán csak úgy „lenni”. A „túlélés” forgatókönyvében nem volt helye az örömteli életnek vagy az élvezetnek, de ugyanígy teljesen hiányzott a játék, a művészet vagy az alkotás is.

A közpolitikában is hasonlót tapasztaltam. A Pénzügyminisztérium Költségvetési Főosztályán dolgoztam, ahol a kollégáim többsége szilárdan meg volt győződve arról, hogy a gazdaságnak növekednie kell, és még sokat kell növekednie, mielőtt megengedhetné magának az ország, hogy „népjóléti” vagy „zöld” intézkedéseket is megfontoljon. Mintha ezek ellentmondanának a pénzügyi növekedésnek, sőt kifejezetten ártanának neki. A növekedés mint cél minden mást elhomályosított. A jó (értsd boldog, teljes, a természettel összhangban lévő) életnek még várnia kell.

Tapasztalatom szerint a médiában és a hétköznapi beszélgetésekben mi, magyarok folyton a „Nyugathoz” mértük magunkat, frusztrált minket a lemaradásunk, és alig törődtünk a tőlünk keletebbre élő – például az ukrán vagy román – szomszédainkhoz mért jólétünkkel. Szinte kollektív meggyőződés volt a kemény munka sikerreceptje: összeszorított foggal kell küzdeni a felzárkózásért, és utána lehet majd igazán elkezdeni élvezni az életet, és törődni olyan magasztos dolgokkal, mint a kreativitás, a nélkülözők (értsd nálunk szegényebbek) megsegítése vagy a környezet védelme. Fogalmam sincs, hányan bíznak abban, hogy erre még az ő életükben sor kerülhet.

A végtelen növekedés ideája, amely a kemény egyéni munkára épül, eddig még nem volt képes mindenki számára jó életet teremteni ezen a bolygón. Ugyanakkor a természeti erőforrások kizsákmányolásához és a bolygó éghajlatának túlmelegedéséhez vezetett. A kudarc egyre nyilvánvalóbb jelei ellenére sokan mégis tovább ragaszkodnak ehhez az ideához.

A sikerhez vezető útról alkotott egyéni és kollektív meggyőződéseink gyakran nem tudatosulnak, és hajlamosak vagyunk úgy kezelni őket, mintha természeti törvények lennének, mint a gravitáció vagy az évszakok változása. Ez egy olyan vakfolt, amely korlátozza képességünket arra, hogy jó és teljes életet éljünk, és megfelelően tudjunk reagálni az új kihívásokra.

Éppen a rendszerváltás után – a szocialista tervgazdaság és az ahhoz köthető ideológia összeomlása után – kezdtem közgazdaságtant tanulni Budapesten. Kapkodó rendszer- és tananyagváltás volt az egyetemen is: lázas sietséggel vették át az uralkodó neoklasszikus gazdasági megközelítést, annak alapfeltevéseivel, amelyek szerint az ember önző, versengő, teljesen racionális és élvezetorientált lény. Ünnepeltük a Nyugat eszközeit, és reméltük, hogy ezek elvezetnek minket a vágyott jólétbe. A hirtelen támadt árubőség sokunkat elvakított, és úgy hittük, végre megtaláltuk a jó élethez vezető utat.

A London School of Economics posztgraduális képzésén aktívan foglalkoztunk a közjó kérdéseivel, és azzal, hogy milyen társadalmat szeretnénk látni és aktívan támogatni. Nagyon inspiráló volt, bár a reflexió megmaradt a közösség szintjén. Nem foglalkoztunk a saját meggyőződéseinkkel, és azzal, hogy ezek miként befolyásolják a munkánkat tudósként és szakemberként. Hasonlót tapasztaltam később Bécsben társadalomkutatóként is: nem szenteltünk különösebb figyelmet az értékeinknek, törekvéseinknek és életstratégiánknak; mindez a pszichológusokra tartozott, és nem olyan „egészséges” emberekre, mint amilyennek mi is tartottuk magunkat. Kíváncsiságom és az elégedetlenségem „az élet nehéz” családi „sikerreceptjével” arra ösztönzött, hogy alaposan tanulmányozzam a pozitív pszichológiát, a boldogság közgazdaságtanát, pszichológiai módszereket sajátítsak el, később pedig nemzetközi képesítésű coachként, pszichodráma-vezetőként másokat is segítsek.

Azt tapasztaltam, hogy messze áll egymástól a két szakmai világ – a boldogság közgazdaságtana és a gyakorló lélektan –, mintha különálló birtokokon, magas kőfallal elválasztva léteznének. Kutatóként azt vizsgáltam én is, hogy mit lehet a külső körülményekben változtatni, különösen az intézményrendszerek működésében. Ez izgalmas, hiszen fel lehet fedezni a törvényszerűségeket és így a beavatkozási lehetőségeket. Kiszámoltuk, hogy a pénz mennyire boldogít, és arra jutottunk, hogy csak egy kicsit.1 Ez mind érdekes volt, de kevésnek tűnt. Nem vizsgáltuk ugyranis azt, ami a körülményeknél is fontosabb a boldogság alakulásában: a meggyőződések és a belső hiedelmek világát, magyarán azt, hogy mi lakik az emberben. Megálltunk a kőfalnál.

Ennek a falnak a létezéséért pedig nagy árat fizetünk. Úgy gondolom, nem engedhetjük meg, hogy ezek a világok továbbra is egymástól elszigetelten létezzenek. Szükség van ugyanis a két terület párbeszédére ahhoz, hogy képesek legyünk megbirkózni az ökológiai és társadalmi válságjelenségekkel. Nem elég, ha a dialógus kevéssé ismert tudományos részterületeken zajlik, mint például a kritikai pszichológiában (amely a pszichés jelenségek okai között társas és társadalmi tényezőket is vizsgál, egyebek mellett az iskolarendszer, a munkahely, a munkaerőpiac, a gazdasági berendezkedés vagy a politika hatásait). Ennél sokkal nagyobb léptékben, a közgazdaság tudományában és a főáramú oktatásban is szükség lenne erre. Egy interdiszciplináris, több tudományterületet átfogó megközelítés, továbbá az ősi bölcseleti hagyomány hasznos kiindulópontot jelenthet ehhez. Ellentétben a közgazdaságtannal, amely az emberi vágyakat (úgynevezett preferenciákat) adottnak tekinti, és olyannak fogadja el őket, amilyenek, a bölcselet és a spirituális hagyomány a vágyakat nagyobb távlatból szemléli, és nem feltétlenül elfogadó velük. Ez a lélektani-bölcseleti világ segítheti az embert, hogy az élet szükségszerű, egymást követő újabb életszakaszainak kihívásaira megfelelő válaszokat tudjon adni: hogy a lelke ne dermedjen meg a változástól való félelmében.

Korunk számos, egymással sokszor összefüggő kihívása átfogó válaszokat kíván, azt, hogy összerakjuk a rendelkezésünkre álló gazdag tudás egyes mozaikdarabjait – de még ennél is egy kicsit többre van szükség. Mi másra? Egy kíváncsi felfedező szellemre, hogy segítsen feltárni a bennünk és köztünk levő területeket, amelyeket eddig talán nem vettünk szemügyre. Nem azért kerülték el a figyelmünket, mert nem elég érdekesek, hanem a neveltetésünk, a kultúránk és a meggyőződéseink által ránk kényszerített erősen torzító szemüvegünk miatt. Ezekről az új terekről kiderülhet, hogy nagyon is értékesek, sőt létfontosságúak számunkra. De ez a kíváncsiságtól hajtott felfedezés nem maradhat pusztán intellektuális, gondolati szinten, mivel szükségünk van hozzá a teljes lényünkre: a testünkre, fizikai érzékelésünkre, intuícióinkra és érzéseinkre. Szükségünk van továbbá másokra is, hiszen nem társas vákuumban élünk és növekszünk. Ebben segíthetnek a csoportos tapasztalati tanulási módszerek, amelyekbe e könyv is betekintést kínál.

Tizenkét éve magam is járom ezt az utat pszichodráma-vezetőként, coachként, egyformán építve társadalomtudományi, coaching, pszichológiai ismereteimre, illetve a saját tapasztalataimra, amelyeket a meditáció és a tudatos jelenlét gyakorlásával szereztem. A munkám során azt tapasztaltam, hogy a csoporttagok közül sokan még soha nem élték át, hogyan lehetnek igazán önmaguk, szabadon, egy elfogadó csoportban, ahol tere van a felfedezésnek, a hibázásnak, és úgy általában nem szoktak hozzá, hogy a saját válaszukat keressék meg a számukra igazán lényeges kérdésekre. Fontosnak tartom, hogy létrejöjjenek olyan kísérletezőterek felnőttek számára is, ahol fel lehet fedezni az elfeledett gyermeki kíváncsiságot, örömet és játékosságot. A szabadság helyét. És egyben az igazság helyét. Ahol semmit sem kell letagadni senkinek magából ahhoz, hogy elfogadható legyen mások számára.

Ezekben a terekben fel tudjuk oldani belső konfliktusainkat az élvezetkereső ösztönös énünk, illetve a felelős és értelmes életre törekvő erkölcsi énünk között. Megkeressük, hogyan tudunk az értékeinkkel összhangban élni egy olyan világban, amelyben az elfogadott kollektív szabályok (a munkahelyen, a fogyasztói társadalomban, a politikában, a társadalomban, az élővilág kezelésében) gyakran szembemennek mindazzal, ami számunkra fontos. Ebben a közegben felfedezhetjük a hatalmunkat arra, hogy aktív társalkotójává váljunk mind a személyes környezetünknek, mind a tágabb világnak. Ezek a tapasztalatok mélyen átalakíthatják azt, ahogyan saját magunkhoz viszonyulunk személyként, illetve a közösség részeként (beleértve az egész ökoszisztémát).

Már nem csupán arról van szó, hogy egyre sikeresebbek legyünk. Itt az ideje, hogy megkérdőjelezzük, mit is tekintünk fejlődésnek és sikernek. Eljött az idő, hogy megkérdőjelezzük mindazt, amit adottnak tekintünk magunkban és a környezetünkben. Korunk kihívásai azt kívánják, hogy új stratégiát találjunk a jó élethez, amely egyszerre boldog és nem méregdrága a Földnek sem.

Bevezetés Ki ne akarna sikeres életet élni?

Egyre több embert foglalkoztat, hogyan élhet jó életet, vagyis olyan életet, amelyben van növekedés és kiteljesedés, de tekintettel van a Föld véges erőforrásaira is. Más szavakkal: olyat, amely örömteli, mégis segíthet a klímakatasztrófából való kilábalásban. Egyre több közgazdász és kutató vizsgálja kritikusan a saját tudományága felelősségét, és keresi, hogyan lehetne része a megoldásnak. Sok felelős, érzékeny ember pedig egyre erősebb szorongást és tehetetlenséget érez, és nem tudja, szabad-e a „világvége” előtt még örülni vagy élvezni az életet.

Az óriási, rendszerszintű válságjelenségek mellett egyénként eltörpülünk. Mit tud tenni egyvalaki a nagyhatalmak klímapolitikájával szemben, a szabadkereskedelmi megállapodások ügyében vagy a nemzetközi óriásvállalatok egyre növekvő hatalma ellen? Vannak aktivisták, akik megpróbálják a látszólag lehetetlent. Sokan mások azt érzik, hogy bármit is tennének, nem lehetnek számottevő hatással a nagy folyamatokra. Ugyanakkor valamiféle választ így is adunk mindannyian a világra: puszta létezésünkkel és meglévő szokásainkkal.

Sokan vágyunk arra, hogy olyan életstratégiát alakítsunk ki, amelyben nem kell lelkiismeret-furdalást átélni saját fogyasztásunk vagy életvitelünk miatt, ugyanakkor élvezni is tudjuk az életet. Vágyunk rá, hogy azt érezhessük: amit teszünk, az jó és elég – ne feszítsen szét a kihívás nagysága.

Ennek a könyvnek az a célja, hogy segítsen megtalálni az utat a boldog élethez, amely nem méregdrága, nem mérgezi meg vagy pusztítja el a Földet helyrehozhatatlanul. Arra invitálja az olvasót, hogy vizsgálja meg a sikerrel és a jó élettel kapcsolatos meggyőződéseit, szokásait és viselkedését. A cél olyan életstratégia kialakítása, amelyben egyszerre kapcsolódunk vágyainkhoz, életélvező énünkhöz, illetve értékeinkhez, morális énünkhöz. Ez teszi ugyanis értelmessé az életünket és tesz képessé a szerető kapcsolatokra. Amikor egyszerre vagyunk társalkotói és megújítói a világnak, egyszersmind megtapasztaljuk, hogy a világ is táplál és formál minket. Ezt az új szintézist nevezem virágzó életnek. Ennek ismertetéséhez a tudományt és az ókori görög filozófiai hagyományt hívom segítségül. Belső megtapasztalásához pedig a kísérletező felfedezést, különösen a szerepjátékot kínálom.

A kötet nem törekszik arra, hogy átfogó intézményi megoldásokat kínáljon a gazdasági, társadalmi vagy politikai rendszer hiányosságaira. Ehelyett az egyén szerepére összpontosít, de a közösség részeként látva őt. A jó élet pszichológiai és szociálpszichológiai aspektusait vizsgálja, mély önvizsgálatra és belső utazásra invitál, ugyanakkor nem kínál konkrét életvezetési tanácsokat a fenntartható életstílusról, arról, hogy mit együnk, mit hordjunk, hogyan közlekedjünk vagy hol nyaraljunk. Ha az olvasót elsősorban a megoldáshoz vezető út foglalkoztatja, akkor a II. és a III. részt találhatja különösen érdekesnek. Ezek önmagukban is érthetők, nem szükséges ehhez a főáramú közgazdaságtan és a jelenlegi gazdasági rendszer árnyoldalainak feltárása, amire az I. részben térek ki.

A kihívás: lehetséges-e a jó élet mindenkinek hosszú távon a Földön?

Bár a tudomány és a technológia már a Marson jár, folyamatosan új találmányokkal árasztva el minket, a gazdaság pedig rendületlenül növekszik, a civilizációs létezés alapvető célját nem értük el: még mindig nem élünk jó életet. Pontosabban: az emberiség nem él biztonságos, virágzó és fenntartható életet. Jelenleg a Földön nincs egyetlen olyan ország sem, amely egyszerre lenne méltányos társadalmilag és fenntartható ökológiai szempontból.1 Nincs olyan ország, ahol megvalósulna az alapvető szociális biztonság úgy, hogy ezzel párhuzamosan az erőforrások felhasználása is az úgynevezett planetáris határokon belül maradna. A fejlett világ országai különösen ez utóbbi terén vallanak kudarcot. Ha pedig a fejlődő világ is ezen a „jól bevált” fejlődési pályán halad majd, akkor a helyzet még súlyosabbá válik.

3,3–3,6 milliárd ember él a klímaváltozás miatt különösen veszélyeztetett vidéken már ma is, és a számuk tovább fog növekedni. Az ENSZ Éghajlatváltozási Kormányközi Testületének (Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC) 2022. februári jelentése a korábbiaknál vészjóslóbb számításokat és lehetséges fejlődési pályákat mutat be.2 A 67 országból származó 270 tudós több ezer oldalon elemezte a környezeti rendszerek és az emberi tevékenység komplex egymásra hatását. Arra jutottak, hogy a klímaváltozás hatásai gyorsabbak és súlyosabbak, mint azt a korábbi elemzések mutatták, és már most is vannak vissza nem fordítható következmények.

Az IPCC-jelentés szerint a Föld bizonyos régiói veszélyeztetettebbek – és a tengerszint-emelkedés vagy az extrém hőség miatt élhetetlenné is válhatnak –, de Kelet-Közép-Európában is súlyos gondokat okozhatnak a hőség, a vízhiány és az áradások, csökkentve a haszonnövények terméshozamát is. Mindez világszerte erőszakos konfliktusokhoz vezethet. A katasztrófák és kockázatok különösen súlyosakká válhatnak, ha túllépjük az 1,5 Celsius-fokos globális hőmérséklet-emelkedést (az ipari forradalom előtti átlaghoz képest). A jelentés szerint a felhalmozott tudományos eredmények egyértelműek: azonnali cselekvésre van szükség, máskülönben „elmulasztjuk a rövid és gyorsan záródó időablakot arra, hogy élhető és fenntartható jövőt biztosítsunk”.3 A várható klímaváltozás negatív hatásai jóval meghaladják azt, amit a Covid–19-járvány alatt tapasztalhattunk.

Az egyre gyorsuló, úgynevezett visszacsatolási jelenségek miatt előfordulhat – amint arra az IPCC-jelentés is utal –, hogy hirtelen lépünk át egy fordulópontot, ami után már kontrollálhatatlanul felgyorsulnak a negatív folyamatok. Például az erdők irtása és felégetése, a légkör szennyezése, az állandó sarki jégtakaró olvadása, a természetes hó- és jégtakaró fényvisszaverő hatásának (albedó) csökkenése miatt ellenőrizhetetlen láncreakciók indulhatnak be, a felmelegedés felgyorsulhat, és az egész ökoszisztéma radikálisan átalakulhat, a Föld egy jelentős részét lakhatatlanná téve.4

„A fizikai szükségletek, mint a táplálkozás, az alapvető higiénia, a villanyáramhoz való hozzáférés, illetve az extrém szegénység felszámolása minden bizonnyal megoldhatók minden ember számára a planetáris határok túllépése nélkül. Az olyan minőségibb célok általános beteljesülése azonban, mint például az élettel való magas szintű elégedettség, már annyi erőforrást igényelne, ami – a jelenlegi viszonyokat alapul véve – a fenntartható szint két-hatszorosa” – fogalmazott David O’Neill angol ökológiai közgazdász a Nature Sustainability folyóiratban szerzőtársaival közösen megjelentetett tanulmányában.5 Véleményem szerint ebben a figyelmeztetésben kulcsfontosságú az utalás a „jelenlegi viszonyokra”. Radikálisan felül kell vizsgálnunk az erőforrások felhasználása és az élettel való elégedettség közötti jelenlegi viszonyt. Át kell alakítanunk azt az életstratégiát, amellyel elégedettséget, boldogságot keresünk.

A Római Klubhoz köthető nemzetközi tudóscsoport számításai ennél is radikálisabb kiigazítást sürgetnek.6 A 2021-es jelentésük szerint a kitűzött 1,5 Celsius-fokos klímacél eléréséhez a magas jövedelmű országokban az ökológiai lábnyomot 91–95%-kal kell csökkenteni 2050-re. A felső-közép jövedelmű országokban – amelyek közé Magyarország is tartozik7 – 68–86%-os csökkentésre lenne szükség, azaz a jelenlegi ökológiai lábnyomot az eddigi szintnek nagyjából a negyedére kellene visszafogni. A létfontosságú kérdés most az, hogy képesek vagyunk-e hatékonyan cselekedni egy fenntartható világba történő békés átmenet érdekében, vagy pedig halogatunk, az elkésett, kapkodó, kaotikus intézkedések miatt pedig a jövőben elszenvedett kár és pusztítás sokkal súlyosabb lesz, ami alapvetően megváltoztatja az életünket és a világot, ahogyan eddig ismertük.

A koronavírus-járvány rámutatott a jelenlegi világrendünk és világnézetünk sérülékenységére. Szokásaink, választásaink és mindaz, amit eddig magától értetődőnek tartottunk, hirtelen megkérdőjeleződtek. A körülöttünk levő világ összezsugorodott, számtalan létező struktúra összeomlott. Ezek után mi az, amit szeretnénk újjáépíteni, megerősíteni, és mi az, amit szívesen magunk mögött hagynánk? Mi növekedjen és hogyan? Ezeknek a tapasztalatoknak a birtokában mi a válaszunk a már régóta fennálló ökológiai és társadalmi kihívásokra?

A társadalmi szolidaritás (állami egészségügy, szociális biztonsági háló, szolidáris mezőgazdaság, szomszédi segítség, a képességek és erőforrások önkéntes cseréje), amit néhányan talán felesleges túlzásnak tartottak, hirtelen láthatóvá és kulcsfontosságúvá vált. Bizonyos személyes képességek, mint például a belső rugalmasság, az önmagunkkal való törődés, az autonómia, az empátia, a konfliktuskezelés és az örömteli együttélés képessége felértékelődtek, és szükségessé váltak a megküzdéshez. Jó és rossz tapasztalataink – akár az, hogy ezeknek a képességeinknek hasznát láttuk, vagy éppen ezeket nélkülöztük – meghatározhatják jövőbeli törekvéseinket.

Olyannyira felgyorsult az ökoszisztéma átalakulása és a klímaváltozás, hogy gyors válaszokra van szükségünk, személyes és kollektív szinten egyaránt. Ez óriási kihívás, hiszen tudjuk, evolúciósan milyen lassan reagál a testünk (nem is tud megbirkózni újfajta életmódunk számtalan aspektusával, például a korlátlanul elérhető csokoládéval), vagy mennyire erősek és rugalmatlanok lehetnek a családi és kulturális mintázataink, amelyek alapján eligazodunk a világban. Nem ilyen tempóra van berendezkedve a testünk és a lelkünk. Most mégis egy ilyen világban kell megtalálni azt az egyensúlyt, amellyel nemcsak túlélhetünk fajként és egyénként, de jól is tudunk élni.

Ez korunk nagy kihívása. Nem várhatjuk a válság megoldását attól, ha még keményebben folytatjuk ugyanazt, mint amit eddig csináltunk – hiszen éppen ez vezetett a válsághoz.

A növekedésre irányuló vágyunk és annak kudarcai

Ezek szerint el kell engednünk a növekedésre és a jó életminőségre irányuló vágyunkat, áldozatot hozva a jövőbeli generációk és az ökoszisztéma javára? El kell engednünk azt a zsigeri vágyakozásunkat, hogy biztonságban és bőségben éljünk? Bár néhány ember talán nyitott lenne egy ilyen javaslatra, a többség számára ez alighanem túl sok – sőt teljes képtelenség. Egy ilyen felhívás ellentmondani látszik a növekedésre és boldogulásra törekvő alapvető életösztönünknek.

A megoldáshoz azt a kérdést kellene feltenni, hogy: Mi növekedjen? Vajon a pénzügyi siker, a népszerűség, a hírnév jelentik-e a legfontosabb és végső mércét? Vagy pedig ezek csak eszközök a jó élethez, amikor örömteli kapcsolatokban, személyes növekedésben és önkifejezésben fejlődünk? Az anyagiak hajszolása (más szóval: a materialista motiváció) vezet a túlfogyasztáshoz és a Föld erőforrásainak kizsákmányolásához. Ráadásul ez egyéni szinten sem optimális életstratégia: jellemzően a mentális és fizikai egészség rovására megy. A materialista életstratégiát ösztönzi a jelenlegi kapitalista gazdaság szuggesztív üzeneteivel, amelyek elárasztják képi világunkat, környezetünket – a köztereket éppúgy, mint a saját képernyőnket. Nincsenek ettől védve a gyerekek sem. Ha a fogyasztás a gazdasági növekedés előfeltétele, és a gazdasági növekedés feltétlenül szükséges, akkor egy felelős polgárnak bőségesen „kell” fogyasztania.

Sokszor nem bánunk jól magunkkal, és vannak, akik különösen nem, amint ezt a későbbiekben ismertetett példák is tanúsítják. Mi gátol minket abban, hogy jól gondoskodjunk önmagunkról, egészségünkről, lelki jóllétünkről, boldogságunkról? Ez fakadhat a kora gyermekkori élményeinkből, de későbbi tapasztalatainkból is. Az önmeghatározás-elmélet szerint az emberi viselkedés sötét oldala – az előítélet vagy az agresszió – azt jelzi, hogy kudarcot vallott az alapvető pszichés szükségletek kielégítése: sérült az autonómiára, a kompetenciára és a valahová tartozásra irányuló mély emberi vágy.8 Az ártó viselkedéshez hozzátehetjük a mohóságot, a függőséget, a túlfogyasztást, a lelketlen versengést, a munkatársak kizsákmányolását vagy megszégyenítését.

Ha tehát az eddigi életünk nem tudta számunkra biztosítani ezeknek az alapszükségleteknek a kielégítését (és ezért nem vagyunk képesek magunkra úgy tekinteni, mint értelmes, cselekvőképes, szeretetre méltó lényre, emiatt képtelenek vagyunk belső szabadsággal, önállóan cselekedni), akkor nagy valószínűséggel rossz stratégiákat választunk, amelyek végső soron nem lesznek képesek ezeknek a szükségleteknek a kielégítésére. Nem tudunk, vagy csak nagyon korlátozottan leszünk képesek a saját javunkra cselekedni. A hiányérzet ezért megmarad, még ha talán nem is tudjuk pontosan megfogalmazni, mi hiányzik. Ráadásul az a képességünk is korlátozott lesz, hogy másnak e téren segítségére legyünk. Kevéssé valószínű ugyanis, hogy másban tudnánk értékelni és támogatni az autonómiát, a kompetenciát vagy a kapcsolati készségeket, ha mi magunk sem jeleskedünk ezekben.

A személyes növekedési stratégiánkba tehát hiba csúszhat, ami fájdalmat és szenvedést okozhat saját magunknak, másoknak is.

Saját sikertörténetünk

Meggyőződéseink az emberi természetről, a világ játékszabályairól, a boldogsághoz vezető útról alapvetően befolyásolják, hogy mit tekintünk a siker receptjének. Vélekedéseink meghatározzák a cselekedeteinket, sőt a tapasztalatainkat is. Ezért nem mindegy, hogy milyen történeteket mesélünk magunknak, egymásnak és a gyerekeinknek. Nem mindegy, hogy milyennek tartjuk az embert és a világot, és hogy milyennek látjuk a saját helyünket, lehetőségeinket.

Az előszóban elbeszélt élettörténetem csupán egyike a számtalan lehetséges történetnek. Nem azért, mert ne lenne igaz. Igaz – de nem teljes. Ez nem az a történet, amelyet néhány éve meséltem volna magamról. És minden bizonnyal néhány év múlva is mást mesélek majd. De most, a jelenben is számtalan egyéb megközelítés és vezérfonal közül választhatnék, amelyek köré felfűzhetném a történetemet. A sok lehetőség közül egy jelent itt meg.

De ez sem csupán gondolatfüzér. A történetemen keresztül megalkotom önmagamat is, a helyemet a világban, és azt, hogy milyen számomra a világ, akárcsak azt, hogy ki vagyok és miért élek: az identitásomat és a motivációmat.

A családunknak, a helyi közösségeinknek és a társainknak is megvannak a maguk történetei. Néhány családban ezeket az asztalnál nyíltan osztják meg egymással, máshol ezek inkább rejtett útikalauzként szolgálnak az élethez, amelyet láthatatlan, de erős tintával írtak. Bár többnyire a múltról szólnak, rejtetten megalkotják a jövőnket. Az életünket meghatározza ugyanis, hogy milyen történeteket mesélünk magunknak (legyen az akár hangtalan, belső monológ), egyénként és közösségileg. A világ történetmondói vagyunk, és a történetek által alkotjuk meg a világunkat.

A történetek eligazodást kínálnak egy összetett világban, rendet a káoszban. Ezek szólhatnak az igazságos vagy a menthetetlenül igazságtalan világról, a hatalmasokról és a pénzről, a szenvedés és az öröm természetéről, arról, hogy kik a barátaink és kik az ellenségeink, hogy mit érdemes és mit szabad tennünk és mit nem, arról, hogy van-e Isten vagy lélek, hogy mi is a valódi szabadság és honnan várjuk a felszabadulást. A történetek biztonságérzetet adhatnak, és erősíthetik egy közösséghez való tartozásunkat is, hiszen így már nem ismeretlen a világ és nem érezzük egyedül magunkat.

Gyakran azonban éppen ezek a történetek gátolnak minket, hogy kiteljesítsük az életünket egyénként, vagy hogy társadalmi szinten megalkossuk az igazságos és ökológiailag fenntartható fejlődés modelljét. Ritkán tudatosul bennünk, hogy honnan erednek ezek a történetek, és milyen lehetőségünk van az átalakításukra.

jegyzetek

Előszó

1 Lelkes Orsolya: „A pénz boldogít? A jövedelem és hasznosság kapcsolatának empirikus elemzése”, Közgazdasági Szemle, 2003. május, 50, 383–405.

Bevezetés: Ki ne akarna sikeres életet élni?

1 O’Neill, David W. et al.: „A good life for all within planetary boundaries”, Nature Sustainability, 2018/1, 88–95; Raworth, Kate: Doughnut Economics: Seven Ways to Think Like a 21st-Century Economist. London, Random House Business Books, 2017.

2 Pörtner, Hans-Otto et al. (eds.): „IPCC, 2022: Climate Change 2022: Impacts, Adaptation and Vulnerability. Contribution of Working Group II to the Sixth Assessment Report of the Intergovernmental Panel on Climate Change”, Cambridge, Cambridge University Press, 2022.

3 IPCC, 2022: i. m., SPM–35.

4 A témáról nemrégen készült egy ötrészes dokumentumfilm-sorozat angol nyelven: Climate Emergency: Feedback Loops.

5 O’Neill et al.: i. m., 88.

6 Akenji, Lewis et al.: 1.5-Degree Lifestyles: Towards A Fair Consumption Space for All. Berlin, Hot or Cool Institute, 2021.

7 A jelentés Törökországot, Brazíliát, Dél-Afrikát, Kínát és Indonéziát elemzi „felső-közép jövedelmű” országként – a bruttó nemzeti jövedelmük (GNI) nagysága alapján. Ehhez hasonló Magyarország egy főre eső GNI-je is.

8 Ryan, Richard M. – Deci, Edward L.: „Brick by brick: The origins, development, and future of self-determination theory”, Advances in Motivation Science, Elsevier Academic Press, 2019, 111–56; Deci, Edward L. – Ryan, Richard M.: „The »what« and »why« of goal pursuits: Human needs and the self-determination of behavior”, Psychological Inquiry, 2000/11, 227–68.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – Apache License 2.0