CSÁSZÁR K. ÉVA

A SZÜLETÉS
MISZTÉRIUMA

Könyv Guru

Budapest, 2026

Ősi történetek, családi sebek és láthatatlan erők fonódnak össze, miközben egy fiatal lélek tanulja, mit jelent jelen lenni, érezni és választani.

Egy család és egy születendő kislány misztikus története mesél kapcsolódásról, veszteségről és az újrakezdés lehetőségéről. Egy olyan útról, ahol a hétköznapi Budapest valósága lassan megnyílik egy rejtett világ felé, és ahol a múlt kérdései nem hagyják nyugodni a jelent.

A sors itt nincs kőbe vésve, újra lehet írni, ha van bátorságunk szembenézni vele.

TARTALOMJEGYZÉK

Az emlékezés fonala

Kezdet

Omeni ébredése

Éjfél után tíz perccel

Az Emlékezés kamrája

Hajnali felejtés

Emlékezés kamrája – Belépés

Az igazság kulcsának őrzője – Maat megjelenése

A szív első hangja

Aureon, a becsület kulcsának őrzője

A becsület emlékezete

A bátorság kulcsának őrzője

Klaudia döntése

Az áldozat, amely összeköt és megold

A kísérő

Küszöb az Árnyak völgyébe

Az árnyak világa – Omeni utazása a Sötétség Úrnőjével

Árnyak völgye – A térkép erejének megszületése

Aeriana eljövetele

Rouen árnyai

Hajnal – Klaudia

Omeni látomása

Az emlékezés titkos üzenete

Kapcsolat

Omeni és a Tanács

A tükör árnyai

Iván és az árnyak

A két kapu

A hívás Párizsba ér

A becsület kulcsa

A Fekete Özvegy barlangja

A Születés csarnoka

A hírnökök hangja

Omeni testbe érkezése – Klaudia méhében

Iván döntése

A Tanács válasza

Bécs, Iván

Francois útja

Annabel

Párhuzam

Anyai védelem

Levéltár – találkozás

Árny a szálloda éttermében

Francois múltja

Álom Liliről – Klaudia

Francois utazása Budapestre

A régmúlt árnyai

Mária megjelenése

Mária fájdalma

Klaudia találkozása az apjával

Apák egymás között

Születés

Anna baba

Szülőnek lenni

Epilógus

Ez a könyv azoknak szól, akik hallják a „hangot”, de nem értik még. Akik érzik a fájdalmat, de nem tudják, honnan ered. És azoknak, akik eljöttek, hogy emlékezzenek. Mert az emlékezés az első kulcs.

AZ EMLÉKEZÉS FONALA

Androméda-galaxis, 15. dimenzió

Amint a hívás megszületett, a tér válaszolt. Egyetlen rezdülés, egy ősi szándék hangja nyomán, és a láthatatlan sűrűség aranyló fényfonalakká bomlott. A hívás nem szó volt, hanem tudat, amely formálni kezdte a valóságot. A fényfonalak táncra keltek, ritmust vettek a szférák zenéjéből, mozdulataikból tér szövődött. Nem megépült, hanem emlékezett önmagára.

A formálódó tér élő lények összhangjából született. A falakat növényi szövedékek alkották, fák ősi emlékezete támasztotta őket oszlopokként, koronáik kupolaként simultak össze, gyökereik pedig összefonódtak, hogy zárják az alsó teret. Mélység és emelkedés így vált egymás tükrévé. A láthatatlanból kiemelkedő forma most elérte végső mintázatát, a tér készen állt a befogadásra.

Az alkotás hangjai fokozatosan elcsendesedtek. Mély, hívó zengések áradtak végig a téren, a lét alapszólamai. Tiszta, kristályszerű rezgések feleltek erre, áttetsző spirálokat formálva, melyekből négy alak bontakozott ki.

Testük nem született, hanem sűrűsödött, tudatfényből, emlékfonalakból. Archetípusokat hordoztak, örök minták lenyomatait: női és férfi minőségek rezdültek bennük, de most a női tudatosság hordozói bontakoztak ki a fényvirágok szövevényéből.

Az emlékezés nem múlt, hanem élő mező. S ha ez a mező mozdul, világok rendeződnek újra. A négy alak nem önmagáért jelent meg, hanem egy ősi női vállalás emlékezetének hívására válaszolva. Egy fonalat vettek újra kézbe, a hívás fonalát, amely most egy meg nem született leány testébe szövődik.

Ez a leány többek emlékezetét hordozza majd. Ő lesz a hordozója azok női mintáinak, akik hűen követték a magasabb eszméket, világok sebeit gyógyították, akik lángban álltak, saját vérüket adták, elhallgattak, és mégis újra visszatértek. Ők szóltak most, az üzenet elindult, az ige formát öltött, hogy változást vigyen a világok káoszába, és új rend szövődjön.

A fényalakok mozdulatai szavakká formálódtak. Egy ősi nyelv hangjai zendültek meg a térben.

Egy halvány rózsaszín és fehér fényből szövődött alak mozdulata felgyorsult, kezeinek tánca jeleket hívott életre.

– Eljött az idő – zendült meg egy lágyan szétbomló hang. – Az üzenet elindul, és eléri azokat, akik készek hallani. Ki lesz az, aki eljuttatja az üzenetet a hírnökhöz?

A testek egy irányba rezdültek.

– Kapcsolatom van a hírnökkel, Myr nővérem – szólalt meg egy bársonyos hang.

Fényvirágokból szőtt köpönyege világos és mélykék színekből szövődött, amelyen aranyló szimbólumok mozdultak meg hangjának csendülésétől.

– Aun, a hírnökök hírnöke készen áll. Tudja, hogy el kell érnie a leányát, hogy felkészítse őt az útra, mely minden korábbi áldozat lenyomatát magában hordja. Ha a küldetés beteljesedik, Aun és gyermeke megtérhetnek hozzánk, és mindaz, amit hoznak, kivonódik a világokból.

– Szer testvérem! Jól tudom, hogy Aun a leánya miatt várt eddig az alsóbb rétegekben? Miatta ment el tőlünk?

A fehér szikrákkal villódzó rózsaszín rezgés felerősödött, és egy női alak bontakozott ki belőle. Testvére Myr néven hívta elő. Fején magas, henger alakú korona, tele aranylóan örvénylő szimbólumokkal, mellkasán arany lótusz fogta össze az aranyszálakkal szőtt, rózsaszín köpönyeget. Fehér ruhája örvénylett a köpönyeg alatt.

– Igen. A leánygyermek oly terhet vett magára, amely köti őt. Azok közül senkit sem hagy magára a lezárt világokban, akivel együtt dolgozott az utolsó mentőakcióban. Mint tudjátok, a mentés kudarcba fulladt, sőt sokan leváltak, és bezáródtak a világokba. Omeni azóta is állandóan keresi az utat hozzájuk. Legutóbb majdnem ő is odaveszett. Aun megtartja vele a kapcsolatot, nehogy végképp elvesszen.

A Szer bársonyos hangjából kibontakozó erőtől felgyorsult a tér hullámzása.

– Mily csodás alkotása ő a mindenségnek! Talán mi nem is értjük, miféle fájdalom mozgatja ezeket a lelkeket a világok peremén húzódó világokban. Mi az a fájdalom? Magány? Az üzenet emlékezete nálam van. Néha engem is elönt miatta valami ismeretlen hang. Szívesen elengedem magamtól ezt az üzenetet. Majd, ha visszatér ide, talán megértem, mi bennem ez a lehúzó erő – szólalt meg a smaragdzöld fények közül kibontakozó alak.

Terra ezernyi zöld színből szőtt színei lassanként alakot öltöttek. Az ő koronája alacsony, két oldalt a nyakát körbefonó, zölden csillanó aranyfolyam volt.

– Hua nővérem, nyiss teret! Szer testvérünk Aunhoz küldi majd az igét.

A Hua név rezgései narancsfényű-ezüst színeket hívtak elő a térből. A kibontakozó női alak táncának ritmusa, a ritmusból kibontakozó hangok örvénylő teret nyitottak.

Terra kezei smaragdzöld fényű, aranyló szimbólumokat formáltak, amelyek a megnyílt kapu felé úsztak, és az üzenet megszületett.

Mintha ezernyi női hang szólalt volna meg egyszerre, ezernyi hangszín csendült ugyanarra a ritmusra:

Volt idő, amikor nem kérdeztünk.

Csak adtunk.

Álmokat, testet, vért, életet –

mert azt hittük, ez a dolgunk.

Mi voltunk a föld, amit felszántottak.

A méh, ahová vetettek.

Az idő, amit nem mért senki.

A szeretet, amit nem értettek.

Álltunk a láthatatlanban.

Őriztük a tüzet, míg mások hadakoztak körülötte.

Suttogva mondtuk az igét, amikor már nem lehetett hangosan.

És nem tiltakoztunk, amikor azt mondták:

„Maradj csendben, hisz úgy vagy szent.”

Sokan voltunk – és sokszor.

Más arcokkal, más nevekkel, más néma könyörgésekben.

De ugyanazzal az erővel, amely képes újra és újra megszületni,

még a halál után is.

Volt köztünk egy, akit Jeanne d’Arcnak hívtatok.

Fiatal lányként lépett a tűzbe,

mert az ég hangját tisztábban hallotta, mint az emberekét.

Vezette a férfiakat –

de amikor elérkezett az ítélet ideje,

azok árulták el, akik addig követték.

Nem ellenségei gyújtották meg a máglyát.

Hanem azok, akik félték, hogy az ő fényük elhal mellette.

Akik nem tudták elviselni,

hogy egy nő nem csak hordozza,

hanem kimondja a világ rezdülését.

Az ő fájdalma nem veszett el.

Gyökérként beásta magát a kollektív emlékezet mélyére.

Ott lüktet most is – minden nő szívében,

aki valaha kételkedett,

aki valaha hitt,

aki valaha elindult.

Ez az emlékezés nem hősiességre buzdít.

Nem mártíromságot kér.

Csak annyit, hogy ne feledd el, ki vagy.

És hogy miért jöttél ide.

A világ még mindig a régi minták szerint kér:

adj, csendben, kérdés nélkül!

Tartsd egyben, amit mások szétfeszítenek!

És ha kell – szenvedj! De ne zavarj!

De valami mozdul.

A mélyben fény remeg.

És az új szövete már születik az emlékezetnek.

KEZDET

Föld bolygó, 3. dimenzió, Rouen

Nyomasztó csend borult Rouen városára. Az éjszaka sűrű és baljós volt, mintha a világ visszatartotta volna a lélegzetét. A harang nemrég elütötte az éjfélt, hangja hosszasan visszhangzott a Szajna vizéről, majd elnyelte a köd, amely egyre vastagabban gomolygott a Boieldieu-híd körül.

A köd nem egyszerű pára volt. Sűrű és élő szövetként húzódott végig a város régi utcáin, a középkori falak résein át egészen a híd boltívéig. Mintha maga a történelem szivárgott volna fel a föld mélyéről, magával hozva egy régi eskü illatát, vér, hamu és víz lenyomatát, néma fájdalmat, amit senki nem mondhatott ki.

A város aludt – mélyebben, mint bármikor máskor. Nemcsak az emberek, hanem az emlékezet is. Mintha valaki vagy valami azt akarta volna, hogy senki ne tanúskodjon arról, ami ezen az éjszakán történik.

A csendet egyetlen hang törte meg, női cipősarkak ütemes koppanása. Egy sziluett bontakozott ki a ködből, gyors, határozatlan léptekkel közeledve a híd irányába. A köd megrezdült körülötte, mintha felismerte volna.

A part menti lámpák hunyorogva próbálták áttörni a szürkeséget, de a köd csak terjedt, egyre sűrűbben, mintha érzett volna valamit. Egy férfi állt fel a híd melletti padok egyikéről, ahogy megpillantotta a közeledő nőt.

– Siess! A köd már észlelte a jelenlétünket – sziszegte halkan, türelmetlenül. – Gyere, kérlek, siessünk!

Nem várta meg a választ. Szorosan megragadta a nő karját, és a közeli utcák házai felé húzta. A mozdulata nem volt durva, de nem is gyengéd. Inkább végzetes.

– Tudod, hogy ketten együtt nem lehetünk itt jelen. Még nem…

– Üzenet jött. Megtaláltam a könyvtárban – suttogta a nő alig hallhatóan. – Eljött az idő.

A férfi arca komor árnyék volt a párás fényben.

– Éreztem.

– Én ezt nem csinálom végig még egyszer. – A nő hangja remegett, és valami fojtott kétségbeesés vibrált benne.

A hisztéria peremén egyensúlyozott.

– Ez most egy más idő. Más korszak. És különben sincs más választásunk – felelte halkan a férfi. – Ez az az éjszaka. Ez az a pillanat, amikor lehetőséget kell adnunk. Nincs más őrző. Senki, aki tiszta vérű, aki emlékezik, aki képes befogadni őt.

A nő elfordította a tekintetét.

– Legalább… tudjuk, mit hordoz magában? Fényt? Árnyékot?

– Még nem. De úgy vélem, mindkettőt egyformán – válaszolta a férfi, miközben rápillantott a karórájára.

A mutató lassan haladt, a perc közeledett.

– Menjünk! Itt az idő. Nincs több kérdés. Tudtuk, hogy ez eljöhet. És felkészültünk, amennyire lehetett.

Két megtört ember lépett be a ködbe. A szürke köd megérezte a közeledésüket, mintha életre kelt volna. Színörvények mozdultak meg benne, karokként nyúltak feléjük. Egy kapu nyílt meg előttük, mint egy palota szárnyai, fényből és árnyékból szőve.

A ködből suttogás hallatszott. Halkan, mégis határozottan. Egy lágy női hang emelkedett ki a morajból, ősi szavakból szőtt dallam hullámzott körülöttük. Melegség ölelte körbe őket. A szeretet ősi rezgése.

A férfi megfogta a nő kezét, finoman magához húzta. A nő már nem ellenkezett. Együtt léptek át a kapun, bele a köd szívébe.

Egy pillanatra felragyogott a híd. A párát fény szőtte át, mintha egy másik világ tükröződne benne. A Boieldieu-híd vibrált a csendben, majd ismét elcsendesedett. A köd szétterült a Szajna vizén, elborította a partot, elfedte a történeteket, amelyeket az univerzum rejtve szeretett intézni.

OMENI ÉBREDÉSE

Urtha bolygó, 7. dimenzió, Fehérváros

Omeni nyugtalanul ébredt ezen a reggelen is. Már hetek óta érzett maga körül egy láthatatlan feszültséget, mintha valami várna rá, türelmetlenül, egy néma kéréssel. Amikor belépett a Központi csarnokba, a tekintetek rátapadtak. Társai nem kérdeztek tőle semmit, de a csendjükben ott lüktetett a sürgető kérdés. Mindenki érezte az Omenit körbezáró feszültséget.

Ő maga sem tudta, mit kellene mondania. És minél bizonytalanabb volt, annál inkább visszahúzódott. Egy ideje már inkább távolról dolgozott. Lekérte az adatokat az újonnan a városba érkezőkről, elemezte őket, melléjük írta a megoldó kódokat, ahol hiányoztak, és továbbította ezeket a központi rendszerbe. Szerette a csendet, az egyedüllét békéjét. Világuk harmóniája fontos volt számára, de nem vágyott a közösségbe simulni. Társai ezt tiszteletben tartották. Tudták, hogy Omeni lényegisége valahogy más, bár nem értették, de nem is kérdezték.

Ő mindig is a szelídség és az alázat megtestesítője volt. Olyannyira, hogy még ebben a magas rezgésű világban is sokakat meglepett a jelenlétéből áradó letisztultság. Nem beszélt sokat, amit mondott, az mindig a lényegre mutatott. Mégis, volt benne valami törékeny… valami, amit csak kevesen láttak meg igazán.

Ez az éjszaka nagyon megviselte. Álmai között emlékfoszlányok villantak. Tűz emésztette lelkét, fájdalom hasított testébe. Egy mély, ősi csalódás emléke tódult rá, olyan tisztán, mintha újra megtörtént volna. Tudta, hogy ezek az érzések nem engedik őt továbblépni. A fájdalom rezgései visszatartják a felemelkedést. Nem lehet magasabb dimenzióba lépni addig, amíg ez az emlék ott vibrál benne, amíg a lényének része. Bár nem is akarta a felemelkedést.

Társai vágytak rá, és mindent megtettek azért, hogy kiemeljék őket. Gondosan ügyeltek rá, hogy munkájukat a megadott rend szerint hajtsák végre, érzelmeket ne vigyenek bele a sorsok irányításába, ne legyenek elfogultak, kizárólag a Rend törvényei legyenek fontosak számukra. Amit a Rend szövevénye igényelt, azt pontosan végrehajtották.

Valaha Omeni is így dolgozott, és készült atyja után emelkedni a magasabb szintű létformákba. Egészen addig, míg el nem ért hozzá egy fájdalomkiáltás, ami lelkének húrjait megérintette. Onnantól nem figyelt társai figyelmeztetésére, és avatárként képződött le az általa figyelt sorsokba. A Rend ezt nem akadályozta meg, így társai is elfogadták.

Társai néha még kérték, hogy maradjon Fehérvárosban, onnan segítse a folyamatos rendeződést, ne merüljön alá újra, ne vállalja az instabil világok fájdalmát. De Omeni mindig ugyanazt válaszolta csendes, de megingathatatlan hangon:

– Nem fogok suttogni senki fülébe, hogy mit is gondoljon, csináljon, miközben nem tudom, min megy keresztül. Nem vezethetem azt, aki helyettem járja az utat.

Most azonban, az éjszakai látomások után, tudta, hogy eljött az idő. Feljöttek az utolsó testbe lépésének nehéz érzései. Egy fiatal leány életét bízták rá. Akkor már a sokadikét, aki magas szintű üzeneteket vitt a lezárt világokba, azt képviselte, de valahogy nem védte őket soha senki, és a torz világ elpusztította őket gonoszul.

Benne éltek még az utolsó rezdülések. Egy csodás folyó, egy ódon város, amely még szép is lehetett volna. Rouen városa. Az emberek összemocskolták a folyót, a várost. A környező erdők a halál, a vér szagával voltak teli. Durva férfihangok, gúnyolódások, nevetés. Egy leány megtört teste, akinek nem volt már hangja sem, csak csendesen tűrte, bármit is tettek vele. Az égő máglya, amely aztán megszabadította a gyötrelmektől egy utolsó fájdalomsikollyal. A leány lelke sikított, hangja égig ért, megnyitva olyan dimenziókat, amelyek eddig oda sem fordultak a világ fájdalomhangjai felé.

Omeni lassan mozdult. Az emlék súlya nyomta a vállát. Felállt a terminálja elől, és lassan elindult a Központi csarnok felé. Valami változóban volt. Ezt érezte minden sejtjében.

A központban már vibrált a tér. Mozgás, suttogás, felerősödött impulzusok rezgették meg a falakat. Mindenki a Központi csarnok felé sietett, valaki érkezett az Androméda-hálózatból. A hírnökök jelenléte mindig változást hozott, sokakban remény támadt, hogy kiválasztást nyernek, és magasabb rétegekbe emelkedhetnek.

Omeni nem reménykedett. Nem keresett semmit, de tudta, hogy ma valami megtalálja őt. Lassan közeledett a csarnokhoz. Nem akart sietni. Már nem félt attól, amit megtudhat. Ha elkezdődött, ott ő már nem tehet semmit sem.

Ahogy átlépte a küszöböt, a tér vibrációja megváltozott. A levegő lehűlt, finom örvények születtek, a jelenlévők néhány pillanatra elemelkedtek a talajtól. Lágy dallamok szőttek fényalakzatokat köréjük. Nem zenét játszottak, hanem rezgésnyelven szóltak hozzájuk. Az örvények kitágultak, és aranyló lények bukkantak elő belőlük. A tér-idő fokozatosan igazodott hozzájuk, alakjaik egyre stabilabbá váltak.

Amikor az örvények végül visszahúzódtak, a csarnok energiaszintje kiegyenlítődött. A jelenlévők újra a talajon álltak, de már nem ugyanúgy, mint korábban. A levegőben jelkódok villantak fel, az érkezők első üzenetei.

A kódolvasók előreléptek, hogy leolvassák az információkat. A hírnökök még nem tudtak teljesen igazodni a téridő struktúrához, így csak ezen a módon tudtak kommunikálni.

Az egyik kódolvasó hangja végül tisztán csendült fel:

– Változott a terv. Omeni társunknak be kell lépnie az Emlékezés kamrájába… egy kis időre.

Omeni arcán megjelent a bizonytalanság, de a tekintete elszántsággá érett. Tudta, hogy nem maradhat tovább tétlen.

A hírnökök utasítása soha nem volt céltalan, pontosan tudta, hogy olyasmi történt, ami szükségessé teszi az emlékminták megidézését. Amúgy is már elindult a folyamat, nem tudott tenni ellene. Ahogy meghozták a döntést magasabb szinteken, úgy be is indult a gépezet.

– Nincs nálam minden kulcs. Nincsenek védelmezőim. Így csak megint bukás lesz a vége.

Az egyik hírnök elindult felé. Aranyló színei köpennyé formálódtak, lassanként az arca is kibontakozott.

– Omeni, drága leányom! – A hírnök hangja bársonyosan ölelte át Omenit.

– Apám! Hát személyesen jöttél el? Ennyire nagy lenne a gond? – Omeni hangja bár kimért volt, de megrezdült az örömtől.

Nagyon régen látta már atyját. Vagy legalábbis azt, akit az apjának hitt. Még az utolsó balul elsült küldetése után sem jött el hozzá a férfi.

– Küldetésre kell menned ismét, és szeretnélek én felkészíteni. Itt maradok, amíg vissza nem térsz. Közvetlen kapcsolatban leszünk.

– Nem bízol bennem? Már sok idő eltelt, és sokat tanulmányoztam az árnyakat. – Omeni hangjában lehetett érezni a kihívást.

– Nem erről van szó. Megváltozott a mentőakció terve. Ezt szeretném átbeszélni veled és pár társaddal.

– De személyesen jöttél ide, a peremvilágba? Még csak nem is másolatot küldtél, mint utoljára? Nagyon fontos lehet mindez.

– Te is fontos vagy Omeni. – Aun hangja bársonyosan melengetően ölelte át Omenit. – Ezenkívül nem tudhatja senki a változás mibenlétét. Csak a forrás. Lezárjuk ezt a teret, és csak közvetlen kapcsolat marad a forrással.

Aunról mindenki tudta, hogy az egyik legősibb család feje. A forráshoz közvetlen bejárása volt. Nagyon ritkán lehetett látni ilyen szinteken, mint az Urtha bolygó 7. dimenziója. Hogy miként lehetett Omeni atyja, azt senki nem értette. És firtatni sem merte.

– Kérlek téged, hogy mutassad meg, mit tapasztaltál az éjjel!

Aun kinyújtotta aranyló bőrű kezét a leánya felé.

Omeni odanyújtotta a kezét, és hagyta, hogy kiemelkedjék a tenyeréből egy fénygömb. A fénygömb lassanként tágulni kezdett, képek törtek elő a belsejéből.

A teremben mély csend lett, minden szempár a gömbre irányult. A többi hírnök körbeállta a gömböt, nehogy kitörjön belőle bármi. Volt már rá példa, hogy álmon keresztül utaztak behatolók.

A kép felerősödött, kivetült egy történetszikra.

ÉJFÉL UTÁN TÍZ PERCCEL

Föld bolygó, 3. dimenzió, Rouen, városi levéltár

Neonfény pislákolt a boltozatos mennyezet alatt, mintha maga is küzdene a sötétséggel. Egy női alak bontakozott ki a sötétségből, reá irányult a történet fókusza. Egyedül volt az olvasóteremben, teljesen belefeledkezett a munkájába. A mikrofilmolvasó-gép halkan zúgott, a falióra pedig minden percben kattant egyet, mint egy figyelmeztetés: „túl sokáig kutattál már”.

A nő ujjai végigfutottak a megsárgult pergamenlapokon, amelyeket az egyik poros doboz mélyén talált, felcímkézve: Archivum R: Varia Mystica. Valami régi egyházi gyűjtemény – legalábbis annak tűnt.

A tekintete megakadt egy szövegen. A cím elhalványult, de egy név kiolvasható volt:

A Szűz Johanne – hangok és látomások, 1431-es év

A nő meglepetten kapta fel a fejét, gyorsan tovább pörgette az olvasót.

A következő oldal egyetlen bekezdést tartalmazott, kézzel írt latin szöveget, valószínűleg egy szerzetes másolatát. De valami furcsa volt benne. A tinta máshogy fénylett. Mintha… újabb lenne.

A nő megborzongott, bőrén hideg futott végig.

Harmadszor szólt hozzám a hang:

A tűz, mely elnyel téged, nem a vég, hanem a kapu, mellyel megnyitod világodat.

A pókasszony, ki láncra veretett, újra mozdul majd.

Te vagy a pecsét, mely megtöri az átkot. Ez az a nap, mikor a lánc meglazul, az árny elszabadul, és eljő a fény.

A sorok alatt egy apró kereszt volt rajzolva, mellette pedig három betű: A – C – V.

Klaudia tudta, mit jelent: Amazon. Kereszt. Szűz.

A lap szélére még valaki – valaki más – írt egy megjegyzést régi francia nyelven:

Ne idézd meg a Fekete Özvegyet! Még alszik. És álmodik. Indulj, mielőtt késő lesz!

A nő hátratántorodott. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a neonfény vibrálása árnyékokat vetett volna a falra – egy pillanatra Johanna alakja derengett fel, fekete pernyében, láncokkal a csuklóján, és mégis… mintha a szemében fény lett volna.

A mikrofilm-gép magától kikapcsolt. Csend lett. A nő lassan összeszedte a dolgait, kiment a könyvtárból, és futni kezdett a Boieldieu-híd irányába.

Ekkor megszólalt a templomharang. Az energiagömb lassan szétfoszlott, ahogy a harang felcsendült. Omeni maga is döbbenten nézte a képeket. Ennyire élesen nem jött fel benne, hogy miről is szólt valójában az álma. Ez az idegen nő. És Szent Johanna. Az utolsó küldetése, ahol nemcsak hangként volt jelen, hanem áthatolva téren és időn, belépett Johanna testébe, és átvette a vezetést. Egy darabig hangként irányította, vezette a közös cél felé. Ez volt a rend. Aztán megsajnálta a gyenge leányt, akit bolondnak néztek saját szülei is. Anélkül, hogy engedélyt kért volna, belépett a Johanna testéhez kötődő dimenziókba.

Erőt, igazságot vitt magával, és a megdönthetetlen hit erejét. Johanna onnantól megállíthatatlan volt. Elfelejtette, honnan jött, csak a célt látta maga előtt. Amikor elárulták a végén, Omeni már nem akarta magára hagyni. Végigment vele az út végéig. Megérezte az átkot, amely árnyként jelent meg, és amely eladta Johannát.

Átélte a mély csalódás, a magány érzését Johannával. Úgy érezte, társai cserben hagyták. Ahogy Johannát is, úgy őt is. Nem kapott segítséget felsőbb dimenziókból. Talán nem is hallották. A durva, embertelen bánásmód, a kínzások, a meggyalázás és a megégetés örök nyomot hagytak a lelkén. Ennél is jobban fájt a magára hagyatottság, miközben világmegváltó tervet hajtott végre azokért, akik meggyalázták. Úgy érezte, végre valami fontosat tehet. És kiderült, hogy csak egy senki, és semmit sem tehet. Egy nőt sem tud megvédeni.

Johanna halála után Omenit várták már a társai, segítették a hazafelé vezető úton. Nélkülük sehová sem tudott volna menni, nem tudott volna visszatérni, annyira legyengült Johanna testében. Elvitték az Emlékezés házába, hogy ott letegye az emlékmintákat. Aztán az ispotályba, hogy újra magára találjon. Addig maradt, amíg meg nem könnyebült annyira, hogy visszatérhessen a munkájához a Központi csarnokba.

És most megidéződött benne az emléklenyomat. Sejtette, hogy mit is várnak tőle, bár nem értette, hogy miképpen lehetne abban a világban bármi jót is tenni. Az árny még ott volt, az átok nem került oldásra.

Az út, amit meg kell majd tennie, nemcsak egy térbeli utazás lesz, hanem egy kapu a sorsok között, egy híd a dimenziók felett, mely összeköti a legendák és a valóság fonalait. Omeni tudta, hogy a Földön, Rouen ködös utcáin valami elkezdődött. Valami, amihez neki is köze lesz. Nem tudta, ki is volt az a nő, miért is fontos az a papír, amit megtalált, de megérezte az elhívás hangjait s annak határozott, felemelő erejét.

Visszatért a jól ismert mantra a lelkébe, és hajlandó volt mások előtt kimondani, amit eddig csak magában őrzött:

– Nem fogok suttogni senki fülébe. De beszélni fogok, amikor eljön az idő.

AZ EMLÉKEZÉS KAMRÁJA

Urtha bolygó, 7. dimenzió, Fehérváros

Omeni nem szólt. Várta atyja bejelentését a tervről. Tudta, hogy ami már elkezdődött, azon aligha lehet változtatni. A gépezet mozgásba lendült, a döntések megszülettek a magasabb szinteken. Ő pedig nem volt többé szemlélő. Résztvevő lett.

Az elmúlt időszakban egyre mélyebben merült a harmadik dimenziós Föld bolygó árnyainak tanulmányozásába. Torzult érzésminták, kollektív sebek és egyéni bűntudatok kusza szövedékébe. Úgy érezte, hogy éppen ezekből a mintákból kell kiszűrnie a kulcsokat. A fájdalomból, amit az emberek magukban hordoznak, az elutasításból, az elfojtásból, a túlélésből faragott archetípusokból.

Aun, ahogyan már oly sokszor, most is azonnal reagált a kimondatlan gondolataira. Nem olvasott bennük, hanem együtt rezdült velük.

– Nagyon jól érted a változások lényegét, Omeni – szólt halkan, de megingathatatlan bizonyossággal. – Csak olyasmit tudunk átadni az embereknek, ami bennük is ott van. Amit nem ismernek fel önmagukban, azt elutasítják. És nemcsak elutasítják, gyakran támadják is. Ezért kellett a földi szülőket is gondosan kiválasztani – folytatta. Olyan őrzőket hívtunk, akikben ott élnek az ősi emlékezetek. Azok a történetek, érzések és sorsminták, amelyekből te majd új testet szősz magadnak. Bennük élnek a kulcsok nyomai.

Omeni szeme összeszűkült. Ez már több volt, mint előkészület. Ez már megvalósulás volt. Egyre mélyebben értette. Minden, amit keresett, már valahol benne volt, de csak az Emlékezés kamrájában volt képes hozzáférni.