részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Agatha Christie: An Autobiography
HarperCollinsPublishers, 1993, London

Translation entitled Életem
© 2008, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Kállai Tibor
A jegyzeteket összeállította Árkos Eszter és Kállai Tibor

Borítókép Popperfoto / Getty Images
Borítóterv Váraljai Viktória

Hungarian translation © Kállai Tibor, 2008, 2021
© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 628 2

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Bevezetés

Agatha Christie 1950 áprilisában kezdte írni ezt a könyvet, és körülbelül tizenöt évvel később, 75 éves korában fejezte be. Az ilyen hosszú időn át íródó könyvek elkerülhetetlenül tartalmaznak bizonyos ismétlődéseket és ellentmondásokat, amelyeket többnyire töröltünk a szövegből, ám arra kényesen vigyáztunk, hogy egyetlen fontos mozzanat se maradjon ki. Lényegében – reményeink szerint – ez az az önéletrajz, amit a szerző nyomtatásban szeretett volna látni.

75 éves korában fejezte be, mondván, „eljött a pillanat, amikor abba kell hagyni. Mert, ami az életet illeti, ennél többet úgysem lehet elmondani.” A szerző utolsó tíz éve még hozott néhány komoly diadalt: elkészült a Gyilkosság az Orient expresszen című film; káprázatos sikerrel ment Az egérfogó; évről évre egyre több könyvét adták ki az egész világon; művei az Egyesült Államokban is a sikerlisták élére kerültek ugyanúgy, ahogy az Nagy-Britanniában és a Nemzetközösség országaiban már évekkel korábban megtörtént; s 1971-ben a királynő a Brit Birodalom Lovagjává [1] ütötte. Ezek azonban csupán újabb levelek voltak azokon a babérkoszorúkon, amelyeket már régóta a magáénak tudhatott. 1965-ben joggal írhatta le: „Elégedett vagyok. Véghezvittem, amit elterveztem.”

Habár ez egy önéletrajz, amely a műfajának sajátosságai szerint a kezdeteknél kezdődik, s halad szépen időrendben a végéig, Agatha Christie nem tartotta tiszteletben a szigorú időrend korlátait. E könyv egyik varázsa épp abban rejlik, hogy a szerző rábízza magát szabadon csapongó képzeletére és emlékeire; emitt elmélázik egy kicsit a szobalányok érthetetlen szokásain vagy az öregkor örömein, amott pedig jól előreszalad, mert saját gyermekkori tulajdonságainak némelyike az unokájára emlékezteti. És nem is készít pontos leltárt mindenről. Kihagy néhány olyan epizódot – például a nevezetes eltűnést –, amelyet egyesek talán fontosnak tartanának, bár ami ezt a konkrét esetet illeti, egy korai emlékezetkiesésre tett utalás segíthet eligazodni az események láncolatában. Az írónő le is szögezi: „Azt hiszem, mindenre emlékeztem, amire emlékezni akartam”, s bár az első férjétől való elválását megható fennköltséggel írja le, amit általában fel akar idézni, az örömteli vagy szórakoztató része volt egész létezésének.

Kevés ember tudja ilyen intenzíven és ilyen sokféleképpen élvezni az életet – ez a könyv mindenekfelett az életöröm himnusza.

Ha a szerző maga rendezte volna sajtó alá ezt a kötetet, akkor minden bizonnyal köszönetet mondott volna mindazoknak, akik örömtelivé tették az életét – elsősorban természetesen második férjének, Maxnek és a családjának. Mi pedig, a kiadó, valószínűleg helyesen tesszük, ha köszönetet mondunk neki, amiért ötven éven át ijesztgetett, orrunknál fogva vezetett és szórakoztatott bennünket; amiért írásaiban olyan magasra helyezte a mércét, hogy azzal másokat is igényességre kötelezett; s amiért humorával és életszeretetével melegséget csempészett mindannyiunk életébe. Ezekből a sorokból is kitűnik, milyen nagy örömét lelte az írásban, de azt csak kevesen tudják, hogy ezt az örömöt képes volt közvetíteni mindenki felé, aki kapcsolatban állt művészetével, s aminek következtében műveinek publikálása is a szakadatlan jókedv forrásává vált. Ám az mindenki számára egyértelmű, hogy Agatha Christie íróként és magánemberként is páratlan jelenség volt.

Előszó

Nimrud, Irak

1950. április 2.

Nimrud az ősi asszír katonai főváros, Kalah mai neve. Az expedíciónknak otthont adó vályogtéglából épült ház a domb keleti oldalán terpeszkedik, s van benne konyha, nappali-ebédlő, egy kis irodahelyiség, egy dolgozószoba, egy társalgó, egy nagy éléskamra és raktár, s egy csöpp sötétkamra is. Mi sátrakban, odakint alszunk.

A házat idén megtoldották egy háromszor háromméteres szobácskával, amelynek agyagpadlóját gyékényfonattal és egypár durva szövésű, tarka szőnyeggel terítették le. Falát egy fiatal iraki művész színpompás, mozaikhatású képe díszíti, amelyen két szamár baktat keresztül a suqon [2]. Az ablak keletre, Kurdisztán hófödte hegyeire néz. Az ajtón téglalap alakú tábla, rajta ékírással ez áll: BEIT AGATHA (Agatha Háza).

Szóval, ez volna az én „házam”, amelyben az eredeti elképzelések szerint teljes nyugalmat találhatok, s átadhatom magam az írás gyönyörűségeinek. Ahogy az ásatás halad, erre valószínűleg nem lesz idő. A leleteket tisztogatni és restaurálni kell. Aztán jön a fényképezés, a címkézés, katalogizálás és a csomagolás. De az első egy hét vagy tíz nap még viszonylag ráérős időszak lesz.

És bizony akadnak a koncentrálást zavaró körülmények. Fejünk fölött a tetőn arab munkások ugrálnak, vidáman kiabálnak egymásnak, és ide-oda hurcolják a billegő létrákat. Kutyák ugatnak, pulykák hurukkolnak. A rendőr lova a láncát csörgeti, az ajtó és az ablak nem záródik rendesen, hol az egyik, hol a másik nyílik ki. Én egy masszív faasztalnál ülök, mellettem színesre festett pléhdoboz, amilyennel az arab utazók közlekednek. Abban kellene gyűjtenem, ahogy a munkával haladok, a legépelt kéziratlapokat.

Egy detektívtörténetet kellene írnom, de elfog az írók számára oly ismerős érzés, amikor az embernek mindenről volna kedve írni, csak éppen arról nem, amit már nagyon muszáj – és hirtelen rám tör a vágy, hogy nekikezdjek az önéletrajzomnak. Mondják, ez a vágy előbb-utóbb mindenkiben föltámad. Hát, ami engem illet, elég váratlanul tört rám.

Ha jobban belegondolok, életrajzom megírása halálosan komoly. Hiszen az embernek céltudatosan végig kell gondolnia az egész életét. A neveket, a dátumokat és a helyszíneket, pontos kronológiai sorrendben. A legszívesebben jó mélyen belenyúlnék egy szerencsezsákba, hogy aztán egy nagy marék válogatott emléket húzzak elő.

Az élet, nekem úgy tűnik, három részből áll: az embert mindenestül elnyelő és általában élvezhető jelenből, amelyben félelmetes sebességgel peregnek le egymás után a percek; a homályos és bizonytalan jövőből, amelyre vonatkozóan számtalan érdekes tervet készíthetünk, minél vadabbakat, annál jobb, hiszen ha úgysem lesz belőlük soha semmi, legalább magát a tervezgetést élvezhessük; és végül a múltból, az életünk folyásának medret adó emlékekből és tényekből, melyeket hirtelen-váratlanul felidéz egy szag, egy táj vagy egy régi dal, szóval egy önmagában jelentéktelen dolog, amitől az embert sajátos és megmagyarázhatatlan öröm fogja el, s a száján kicsúszik, hogy ez eszembe juttatja…

Az öregedés egyebek közt ekképpen kárpótol, s elég szórakoztató módon, az örökre elveszett évekért: az emlékek felidézésével.

A baj csak az, hogy az ember gyakran nem csupán emlékezni szeretne, hanem beszélni is arról, amire emlékezett. És nem árt minél többször figyelmeztetni magunkat arra, ez eléggé unalmas lehet mások számára. Ugyan miért is érdekelné őket mindaz, ami nem az ő életük, hanem valaki másé? Legföljebb fiatalon mutatnak némi érdeklődést irántunk, amikor még valamiféle történelmi őskövületet látnak bennünk.

– Ön, ugyebár – fordult hozzám őszinte érdeklődéssel egy előkelő iskolába járó leány – mindenre emlékszik a krími háborúból?

Kissé sértődötten válaszoltam, ennyire azért mégsem vagyok öreg. Továbbá visszautasítottam az indiai szipojlázadásban való részvételemet. De azt elismerem, vannak emlékeim a búr háborúval [3] kapcsolatban, azon egyszerű oknál fogva, hogy a bátyám harcolt benne.

Az első tisztán megjelenő emlékkép hétéves korom tájáról merül fel bennem, amint anyámmal megyünk Dinard utcáin a piacra, és belém rohan nagy zöldségeskosarával egy fiú, végighorzsolja a karomat, s majdnem ledönt a lábamról. Fáj a karom. Elkezdek sírni.

Anyám, aki nyilvános helyeken nem szerette a cirkuszt, higgadtan így szól:

– Gondolj a Dél-Afrikában harcoló bátor katonáinkra – mondja.

Erre én teli torokból elkezdek bömbölni. – Én nem akarok bátor katona lenni! Én gyáva kukac akarok lenni!

Mi irányítja egy-egy emlék felbukkanását? Az élet olyan, mint a mozi. Egy villanás: ott vagyok, amint fánkot eszem a születésnapomon. Újabb villanás: két évvel későbbi jelenet, a nagyanyám ölében ülök, megkötözve, mint a csirkék Mr. Whiteley boltjában, és majd’ szétpukkadok a nevetéstől a mi kis tréfánk szellemességén.

Csak egy-egy pillanat, s köztük a hónapok, sőt évek nagy üressége. Hol volt akkor az ember? Eszembe jut Peer Gynt egyik kérdése: Hol voltam én, én magam, az egész ember, az igazi ember? [4]

Sohasem ismerhetjük meg az egész embert, bár néha, rövid pillanatokra, fölvillanhat előttünk az igazi ember. Én a magam részéről úgy gondolom, az emlékek azokat a pillanatokat képviselik, amelyek, bármennyire is jelentéktelennek tűnnek, mégiscsak a belső ént, saját magunkat, legigazibb önmagunkat képviselik.

Ma is ugyanaz a személy vagyok, mint az az ünnepi ruhába öltöztetett lenszőke, kibodorított hajú kislány. A léleknek otthont adó csigaház velem együtt növekszik, fejleszti ösztöneit, ízlését, érzelmeit és intellektuális képességeit, de én magam, az igazi Agatha mindig ugyanaz maradok. Nem ismerem az egész Agathát.

Az egész Agathát, úgy vélem, csakis Isten ismerheti.

Így aztán itt vagyunk mindannyian, a kis Agatha Miller és a nagy Agatha Miller, Agatha Christie és Agatha Mallowan, megyünk a magunk útján – de merre? Ezt nem tudhatjuk, de éppen ez teszi érdekessé az életet. Mindig érdekesnek találtam az életet, és így vagyok ezzel ma is.

S mivel az egyes ember oly keveset tud az egészről, s csak a maga rövidke kis szerepét játssza el, olyanok vagyunk, mint az a színész, aki csak pár mondat erejéig tűnik fel az első felvonásban.

Kezébe nyomják a legépelt szöveget, rajta a végszavakkal, és kész. Ő ennyit tud. A darabot nem olvasta. Miért is olvasta volna? Neki csak annyit kell mondania: A telefon nem működik, asszonyom, s azután nyomban le is kell lépnie a színről.

De amikor az előadás napján felgördül a függöny, akkor ez a színész végighallgatja az egész előadást, és ő is ott lesz a többiek között, s a hívó szóra megjelenik a színen.

Szerintem az élet egyik legizgalmasabb eseménye, ha valami olyasminek lehetünk a részei, amit a legkevésbé sem értünk.

Szeretek élni. Előfordult már, természetesen, hogy rettenetesen el voltam keseredve, nyomorultnak éreztem magam, és emésztett a bánat, de mindezeken túljutva ma már nagyon is világosan látom, óriási dolog maga a létezés, az, hogy egyáltalán élhetek.

Így aztán el is terveztem, élvezni fogom az emlékezés örömeit, s magamat nem hajszolva időnként szépen megírok majd egy-két oldalt. Olyan feladat ez, amelynek elvégzéséhez évekre lesz szükség. De miért nevezem ezt feladatnak? Hiszen élvezet, szórakozás az egész!

Láttam egyszer egy ősi kínai pergamentekercset, amely egy fa alatt ülő, zsinórokkal játszó öregembert ábrázolt. A képnek az volt a címe, hogy A semmittevés gyönyörűségét élvező öregember. Sohasem fogom elfelejteni.

Miután így elhatároztam, hogy élvezni fogom a dolgot, talán végre hozzá is kezdhetnék. S bár azt senki sem várhatja tőlem, hogy soha le ne tévedjek az időrendiség jól követhető ösvényéről, igyekszem legalább az elején kezdeni.

I. rész Ashfield

O! ma chère maison; mon nid, mon gîte

Le passé l’habite… O! ma chère maison [5]

Egy

Az egyik legnagyszerűbb dolog az ember életében, ha boldog gyermekkora van. Nekem nagyon boldog gyermekkor jutott: volt egy bölcs és türelmes dajkám; a szüleim gyengéden szerették egymást, és mintaértékű házasságuk, szülői gondoskodásuk igazi boldogságot jelentett számomra. Imádtam a házunkat, a kertünket.

Visszatekintve úgy látom, a mi torquay-i házunk valóban boldog otthon volt. Ezt elsősorban apámnak, e nagyon kedves embernek köszönhettük. A kedvességről mint emberi tulajdonságról manapság alig beszélnek. Inkább azt szokták megkérdezni, hogy ez vagy az az ember okos-e, szorgalmas-e, hozzájárul-e a közösség boldogulásához, és egyáltalán „számít-e” valakinek. Pedig még Charles Dickensnél is megtaláljuk e bájos kérdésfelvetést a David Copperfieldben:

– Kedves ember a bátyád? – érdeklődtem nagy előrelátással.

– De még milyen kedves! – kiáltott fel Peggotty. [6]

Tegyék föl magukban ezt a kérdést barátaikkal, ismerőseikkel kapcsolatban, és meglepetéssel fogják tapasztalni, milyen ritkán tudnak Peggottyhoz hasonló választ adni.

Apám a mai normáknak és elvárásoknak egyébként sem felelne meg, ugyanis lusta ember volt. Mi az úgynevezett független jövedelmek korszakában éltünk, így aki „független jövedelemmel” rendelkezett, az nem dolgozott, és senki sem várta el tőle, hogy dolgozzon. Erős a gyanúm, hogy apám egyébként sem tudott volna kiemelkedő teljesítményt nyújtani semmilyen munkahelyen.

Viszont minden reggel úgy indult el otthonról a klubjába, mint aki dolgozni megy. Konflissal járt haza ebédelni, majd megint visszament a klubba, ott kártyázott egész délután, és este még időben ért haza, hogy átöltözhessen a vacsorához. Amikor eljött a szezonja, napjait a krikettklubban töltötte, amelynek egyébként az elnöke is volt. Alkalmanként amatőr színdarabokat rendezett, és temérdek barátja volt, akiket nagyon szeretett szórakoztatni. Minden héten vacsoravendégség volt a házunknál, apám és anyám pedig hetenként kétszer-háromszor ment hasonló vendégségbe.

Én magam csak később jöttem rá, milyen sokan szerették apámat. Halála után a világ minden tájáról jöttek levelek, a helybéli boltosok, kocsisok és régi alkalmazottak közül pedig állandóan odajött hozzám egy-egy idős ember és elrebegte: „Ah! Nagyon jól emlékszem Mr. Millerre. Soha nem fogom őt elfelejteni. Manapság ritka a hozzá hasonló ember.”

Pedig apámnak nem voltak kiemelkedő tulajdonságai. Nem bizonyult különösebben intelligensnek, de remek humorérzékének köszönhetően könnyen megnevettette az embereket. Azt hiszem, csak egyszerű és szerető szíve volt, és őszintén törődött a barátaival. Kicsinyességnek vagy irigységnek soha jelét sem mutatta, sőt, fantasztikusan nagylelkű tudott lenni. A boldogság és a derű a természetéhez tartozott.

Anyám egészen más alkat volt: titokzatos, érdekes, tele meglepően eredeti ötletekkel. Apámnál erősebb személyisége szégyenlősséggel, szánni való önbizalomhiánnyal és a lelke mélyén szunnyadó, veleszületett melankóliával párosult.

A szolgák és a gyerekek lesték minden szavát, a legapróbb kívánságát is azonnal teljesítették. Kiváló pedagógus lehetett volna belőle, hiszen bármit mondott, az azonnal érdekessé és fontossá vált. Az egyhangúság untatta, folyton egyik témáról a másikra ugrott, ezért a beszélgetések során néha alig lehetett követni őt. Apám gyakran mondta neki, hogy nincs humorérzéke.

– Persze, mert egyik-másik történetedet nem találom olyan viccesnek, Fred – válaszolta ilyenkor sértett hangon, amin apám természetesen óriásit nevetett.

Anyám körülbelül tíz évvel volt fiatalabb apámnál, akit tízéves kora óta imádott. Amíg apám vidáman töltötte legényéveit, ide-oda utazgatva New York és Dél-Franciaország között, addig anyám szégyenlős, csöndes leányként otthon üldögélve álmodozott róla, alkalmi verseket írogatott „albumába”, és hímzett borítójú kis zsebkönyvet készített szerelmének. Megjegyzem, apám egész életében őrizte azt a zsebkönyvecskét.

Igazi viktoriánus románc volt, mély és érzelmekben gazdag kötődésekkel a háttérben.

Engem őszintén érdekeltek a szüleim, és nemcsak azért, mert történetesen az én szüleim voltak, hanem azért is, mert valami egészen ritka teljesítményt értek el: boldog házasságban éltek. Jómagam a mai napig négy, az övékhez hasonló, minden szempontból sikeres házasságot láttam. Hogy létezik-e valamilyen titka vagy receptje e sikernek? Nem hiszem.

Az általam ismert példák egyikében egy tizenhét éves lány egy tizenöt évvel idősebb emberhez ment feleségül. Bár a férfi kezdetben tiltakozott, mondván: a lány nem is tudja pontosan, mit akar, a lány azt válaszolta neki, nagyon is pontosan tudja, és már vagy három éve eldöntötte, hogy őhozzá fog feleségül menni! Házasságukat még az is terhelte, hogy először az egyik, majd a másik anyós élt velük, ami a legtöbb kapcsolatot tönkreteszi. A feleség higgadtsága mögött azonban sajátos szenvedélyesség lappangott, és kicsit anyámra emlékeztetett – csak éleselméjűsége és intellektuális érdeklődése hiányzott belőle. Három gyermekük született, akik már régóta saját útjaikat járják a nagyvilágban, a szülők pedig több mint harminc éve vannak együtt, és még mindig teljes boldogságban élnek.

A másik példában egy fiatalember egy nála tizenöt évvel idősebb özvegyasszonyt vett feleségül. A nő éveken át hallani sem akart az egybekelésről, végül azonban mégiscsak beadta a derekát, s ezt követően tökéletes boldogságban éltek, egészen a nő 35 évvel később bekövetkezett haláláig.

Anyámnak, Clara Boehmernek boldogtalan gyermekkora volt.

Apja, a skót Argyll Highlanders ezred tisztje leesett a lováról, halálos balesetet szenvedett, így nagyanyám, az akkor fiatal és bűbájos nő, 27 évesen özvegy maradt négy gyerekkel, és a csekély özvegyi nyugdíjon kívül a nagy semmivel. Ekkor felajánlotta a nővére, aki éppen kevéssel azelőtt ment férjhez egy gazdag, elvált amerikaihoz, hogy hajlandó örökbe fogadni és sajátjaként felnevelni az egyik gyermeket.

A kétségbeejtő helyzetbe került ifjú özvegyasszony, aki legfeljebb varrogatással tudott némi pénzt keresni gyermekei eltartására és taníttatására, ezt az ajánlatot nem utasíthatta vissza. A három fia és az egy leánya közül a lányt választotta. Vagy azért, mert úgy gondolta: a fiúk maguktól is megtalálják a helyüket a világban, egy lánynak viszont mégiscsak kell egy rendes családi háttér, vagy pedig azért – és anyámnak mindig is ez volt a meggyőződése –, mert egyszerűen csak jobban szerette a fiúkat. Az anyám tehát elköltözött Jersey-ből egy észak-angliai, idegen házba. Úgy gondolom, egész életére rányomta bélyegét ez a sérelem, mint egy mély lelki seb, amiért kitaszították, és nem kellett a saját anyjának. Ezért önmagában sem bízott, és mindig gyanakodva figyelte mások feléje irányuló szeretetét vagy kedvességét. A nagynénje kedves nő volt, vidám és nagylelkű, csak éppen nem volt fogékony a gyermeki érzések iránt. Az anyám élvezhette a polgári jómód és a jó neveltetés összes előnyét, ám semmi sem pótolhatta számára, amit ezzel elveszített: a testvéreivel együtt, a saját otthonában töltött gondtalan gyermekkort.

Az újságok levelezési rovatában gyakran látok olyan leveleket, amelyekben aggódó szülők az iránt érdeklődnek, hogy örökbe adják-e gyermeküket olyanoknak, akik „meg tudják adni neki mindazt, amit én nem – például a kiváló iskoláztatást”. Ilyenkor mindig szeretnék odakiáltani ezeknek a szülőknek: ne taszítsd el a gyermeked! A saját családja, a saját otthonának melege, a kölcsönös szeretet és a valahová tartozás biztonsága a legfontosabb – mit ér ezzel szemben a világ legjobb iskoláztatása?

Anyám mélységesen szerencsétlen volt az új életében. Minden este sírva aludt el, lefogyott és betegesen sápadt lett, a végén pedig úgy megbetegedett, hogy a nagynénje orvost hívott hozzá. A doktor idősebb, tapasztalt úriember volt, aki a kislánnyal való beszélgetés után közölte a nagynénivel, hogy „a gyermeknek honvágya van”. A nagynéni megdöbbent és hitetlenkedett.

– Ez lehetetlen – tiltakozott –, Clara olyan jó és nyugodt gyerek, soha nem rosszalkodik, nagyon boldogan él itt velünk.

A doktor erre visszament anyámhoz, megint elbeszélgetett vele, és megkérdezte, vannak-e testvérei, hányan vannak, hogy hívják őket? Erre anyám sírásban tört ki, és elmesélte az öreg doktornak az egész borzasztó történetet.

Bár a kibeszélés valamennyire enyhített a lelki feszültségén, a „nem kellettem” érzése örökre megmaradt anyámban, és azt gyanítom, hogy sohasem bocsátott meg nagyanyámnak. Ugyanakkor nagyon megszerette új, amerikai „nagybácsikáját”. Ez a nagybácsi akkor már beteg ember volt, de imádta az aranyos kis Clarát, aki gyakran olvasott fel neki kedvenc művéből, a The King of the Golden River (Az aranyfolyó királya) című könyvből. [7] Clara szomorú életében az igazi vigaszt azonban az jelentette, amikor időnként vendégségbe érkezett hozzájuk a nagynéni mostohafia, Fred Miller, vagyis „Fred unokabátyó”. Az akkor körülbelül húszéves fiatalember mindig rendkívül kedves volt az ő kis „unokahúgához”. Egyszer, amikor az unokahúg tizenegy éves lehetett, mindenki füle hallatára megjegyezte a mostohaanyjának:

– Milyen gyönyörű szeme van Clarának!

Anyám, aki mindig is túlságosan átlagos kinézetűnek tartotta magát, felrohant az emeletre, és megbámulta magát a nagynénje öltözőasztalán lévő tükörben. Mert talán mégiscsak szép szeme van… Egészen jó kedve lett, és attól kezdve visszavonhatatlanul Fredé lett a szíve.

Odaát Amerikában a család egy régi barátja meg is jegyezte az életvidám fiatalembernek:

– Freddie, egy szép napon elveszed feleségül a kis angliai unokahúgodat!

– Clarát? – döbbent meg Fred. – Hiszen még gyerek!

De azért továbbra is különös érzéseket táplált e gyermek iránt, megőrizte a tőle kapott gyerekes leveleket és versikéket. Miután pedig New Yorkban sokat flörtölt mindenféle híres és ünnepelt nőkkel (köztük Jennie Jerome-mal [8]), hazament Angliába, és megkérte az ő kis szelíd unokahúgának a kezét.

Anyám viszont, rá jellemző módon, határozottan nemet mondott.

– Miért? – kérdeztem tőle egyszer.

– Mert rosszkedvem volt – vonta meg a vállát.

Elég különleges, de az ő esetében tökéletesen „megalapozott” ez a válasz.

Apám viszont nem volt hozzászokva a visszautasításhoz. Elment tehát másodszor is, és anyámnak akkor nem volt „rosszkedve”. Bizonytalanul igent mondott, miközben tele volt rossz érzésekkel amiatt, hogy esetleg „csalódást fog okozni” neki.

Így azután egybekeltek. Esküvői képéről az én kedvesen komoly arcú és sötét hajú anyám nagy, mogyoróbarna szemekkel néz rám.

A nővérem születése előtt a szüleim Torquay-ban vettek ki bútorozott szobát. Ez a téli üdülőhely akkoriban olyan felkapott volt, amilyenné a Riviéra vált később. Apámat, aki imádta a tengert, elbűvölte Torquay. Barátai is voltak már, egy részük ott lakott, mások télen jöttek át Amerikából. Madge nővérem itt született, ám nem sokkal ezután a szüleim átmentek Amerikába, és úgy tervezték, hogy ott fognak véglegesen letelepedni. Apám nagyszülei még éltek; ők nevelték fel apámat egy csöndes, New England-i falusi környezetben, miután az anyja meghalt Floridában. Apám nagyon szerette a nagyszüleit, akik alig várták, hogy megismerjék a feleségét és a kisbabájukat. A bátyám már itt született, Amerikában. Egy idő után apám úgy döntött, visszajönnek Angliába, de alig érkeztek „haza”, üzleti gondok miatt máris vissza kellett utaznia New Yorkba. Elindulás előtt még meghagyta anyámnak: béreljen ki egy házat Torquay-ban, és rendezkedjen be ott a gyerekekkel, amíg ő vissza nem tér.

Anyám ennek megfelelően el is indult kiadó házakat keresni, és rövidesen diadalmas bejelentéssel állított be.

– Fred, vettem egy házat!

Apám majdnem hanyatt vágódott, mert ő még mindig úgy tervezte, Amerikában fogjuk leélni az életünket.

– De hát miért vetted meg? – kérdezte hebegve.

– Mert nagyon megtetszett – magyarázta anyám.

Mint utóbb kiderült, körülbelül 35 házat nézett meg, és csak egy tetszett meg neki, de azt nem bérlésre, hanem eladásra kínálták. Így azután anyám a nagynénjéhez fordult, akkori vagyonkezelő gyámjához – akinek férje 2000 fontot hagyott anyámra –, és a két nő egykettőre nyélbe ütötte a házvételt.

– De legjobb esetben is csak egy évet töltünk ott – nyögte az apám. – A legjobb esetben.

Anyám, akit mindig gondolatolvasónak és jövőbelátónak tartottunk, azt válaszolta: legfeljebb eladják a házat. Talán már akkor sejtette, hogy a családja hosszú-hosszú évekig fog ott élni.

– Ahogy beléptem abba a házba, azonnal megszerettem – jelentette ki. – Csodálatosan nyugodt hangulatot áraszt.

A háznak egy Brown nevű kvéker [9] família volt a tulajdonosa, de amikor anyám, kissé zavartan, sajnálkozását fejezte ki Mrs. Brownnak, amiért el kell hagyniuk azt a házat, ahol oly sokáig éltek, az idős hölgy kedvesen mosolygott rá.

– Boldogság tölti el szívemet, amiért ön és a családja lakik majd e házban.

Azt mondta anyám, olyan volt ez számára, akár egy áldás.

Mind a mai napig hiszem, hogy tényleg áldás volt azon a házon. Az amúgy eléggé hétköznapi kinézetű villa nem is Torquay divatos részén – Warberrysben vagy Lincombesban – helyezkedett el, hanem a város másik szélén, Tor Mohun régi negyedében, ahol az utca végén akkor még szinte minden átmenet nélkül a zöldellő devoni mezőkre léphetett ki az ember. A ház neve Ashfield volt, és az otthonom lett majdnem egész életemen át.

Apám egy idő után lemondott Amerikáról. Annyira megszerette Torquay-t, hogy soha többé nem akarta elhagyni. Otthonra lelt a klubjában is, a kártyapartik és a barátok között. Anyám nem szeretett a tenger közelében élni, utálta a társasági összejöveteleket, és egyetlen kártyajátékot sem volt képes megtanulni. De Ashfieldben boldogan élt, nagy vacsorákat rendezett, mindenféle társadalmi feladatokat vállalt, és odahaza a csöndes estéken pletykákra éhesen faggatta az apámat a helyi történésekről, vagy arról, hogy aznap mi történt a klubban.

– Semmi – válaszolta ilyenkor boldog mosollyal apám.

– Na de Fred! Valaki csak mondott valami érdekeset?

Apám ilyenkor kötelességtudóan járatta az agyát, de nem jutott eszébe semmi érdekes. Kárpótlásul elmondta: a fukar disznó M., aki még a reggeli újságra is sajnálja kiadni az aprópénzt, ma is lement a klubba, elolvasta az ottani lapokban a híreket, és azután mindenkinek mint saját értesüléseit adta tovább: „Én mondom nektek, barátaim, az északnyugati fronton…” és hasonlók. Ebből mindenkinek nagyon elege van, már csak azért is, mert M. az egyik leggazdagabb tagja a klubnak.

Anyámat természetesen nem elégítette ki a sokadszor hallott történet. Apám közben csöndesen merengett magában, hátradőlt a karosszékében, lábát kinyújtotta a kandalló felé, és – illetlenség ide vagy oda – finoman a fejét vakargatta.

– Te most min gondolkozol, Fred? – nyaggatta anyám.

– Semmin – közölte apám a színtiszta igazságot.

– De hát semmin nem lehet gondolkodni!

Anyám ezen a kijelentésen mindig ki tudott borulni. Az ő fejében szüntelenül cikáztak a gondolatok, mint tavaszi égen a fecskék. Vele sosem fordult elő, hogy semmin sem gondolkodott, többnyire egyszerre három gondolat is foglalkoztatta.

Évekkel később visszatekintve úgy láttam, anyám elképzelései mindig egy kissé eltértek a valóságtól. A világot a valóságosnál színesebbnek látta, az embereket pedig hol jobbnak, hol rosszabbnak, mint amilyenek igazából voltak. Talán azért fogta fel néha melodrámába hajló drámának a világ történéseit, mert gyermekkorában csöndes volt és visszahúzódó, és mindig el kellett fojtania az érzéseit. Szárnyaló képzelete, dús fantáziája azonban nem engedte szürkének és hétköznapinak látni a dolgokat. Voltak érdekes és különös megérzései is – például hirtelen kitalálta mások gondolatait. Egyszer a bátyámat, aki fiatalemberként a hadseregben szolgált, és pénzügyi nehézségekbe keveredett, amelyeket nem állt szándékában a szüleink orrára kötni, anyám egy estén azzal döbbentette meg, hogy átszólt az asztal túlsó végére, ahol Monty rosszkedvűen és feszengve üldögélt.

– Miért járkálsz te uzsorásokhoz, Monty? – kérdezte szelíden. – A nagyapád végrendeletéből akarsz pénzhez jutni? Ezt ne csináld. Inkább menj oda apádhoz, és mondj el neki mindent.

Ezzel a titokzatos képességével mindig meglepte a családját, a nővérem néha félt is tőle.

– Ha nem akarom, hogy anyánk valamiről tudomást szerezzen – mondta nekem egyszer –, akkor az ő jelenlétében nem is gondolok arra a dologra.

Kettő

Bár nehéz megmondani, hogy mi az ember legelső emléke, a harmadik születésnapomra világosan emlékszem – saját fontosságom érzése tolul föl bennem. Teáztunk a kertben, a kertnek azon a részén, ahol később egy függőágy lengett két fa között. Ott állt a teázóasztalka, tele süteményekkel és az én cukormázas tortámmal, s a torta közepébe beletűzve három gyertya égett. Egy kis közjáték is eszembe jut, amikor egy alig észrevehető, piros kis pók szaladt át a fehér terítőn.

– Ez a te szerencsepókod, Agatha! – mondta nevetve az anyám. – Szerencsét hozó pókocska születésnapod alkalmából… – Többet erről az eseményről nem is tudok felidézni, csupán emlékfoszlányaim vannak, ahogy a bátyám folyton alkudozik, mert szeretne még fánkot enni.

A gyermekkor csodálatos, biztonságos, és mégis oly izgalmas világa! Az én világomban talán a legcsodálatosabb dolog a kert volt, amely évről évre egyre többet jelentett számomra. Az a kert, ahol személyes ismerősömmé vált minden fa, és mindegyiket különleges értelemmel ruháztam fel. Ezt a nagy kertet már apró gyerekként három külön egységre osztottam.

Első részét, a konyhakertet magas kőfal határolta az utca felől. Itt a málnán és az almán kívül nem sok érdekességet találtam, bár ezekből rengeteget tudtam megenni. De akkor is egy közönséges konyhakert volt, semmi más, nem voltak titkai és rejtelmei.

Ezután következett a tulajdonképpeni kert: a domboldalról lefutó füves földcsík, megtűzdelve olyan érdekes képződményekkel, mint a magyal, a cédrus és a hihetetlenül magas mamutfenyő. A két erdei fenyő, valamilyen, ma már nem világos oknál fogva a bátyám és a nővérem „tulajdona” volt. Monty fájára fel lehetett mászni, azaz óvatosan felhúzódzkodni háromágnyi magasságba. Madge fáján az ágak sűrűjébe óvatosan lehetett bebújni, és volt rajta egy ülőke, egy kényelmesen meghajlott ágcsonk, amelynek magasából az ember észrevétlenül figyelhette az alatta elterülő világot. Aztán következett a terpentinfa, amelynek ragadós, erős illatú mézgáját, ezt a „különlegesen értékes balzsamot” óvatosan összegyűjtögettem. Végül mindezek megkoronázásaként ott pompázott a kert legnagyobb fája, az a fejedelmi bükk, amelyről bőven hullott a finom, ehető bükkmakk. Éldegélt itt még egy csüngő ágú vérbükk is, amelyet azonban, ki tudja, miért, nem számítottam bele a fák világába.

Harmadikként pedig ott volt az erdő – a képzeletemben mind a mai napig akkora rengeteg, mint a New Forest [10]. Főként kőrisfákból állt, és kis gyalogösvény kanyargott benne. Ebben az erdőben megvolt minden, amit egy erdő nyújthat: rejtély, félelem, titkos kis örömök, elérhetetlenség és messzeség…

Az erdei ösvény a domb tetejére vezetett, az ebédlő ablakával szemben lévő tenisz- és krokettpályához. Amikor az ember ide fölért, a varázslat szertefoszlott: visszaérkezett a hétköznapok közönséges világába, ahol a fellibbenő szoknyájukat fél kézzel illedelmesen leszorító hölgyek kroketteztek, vagy szalmakalappal a fejükön teniszeztek.

Amikor belefáradtam a „játssz a kertben!” örömeibe, visszamentem a gyerekszobába, Dadushoz, akire állandó és megbízható pontként tekintettem. Idős és reumás néni volt, és talán éppen ezért alakult úgy, hogy inkább körülötte és mellette játszogattam, vele ritkán. És mindig szerepjátékokat, általam kitalált alakokkal. Az első ilyen kitalált társaságból a Cicák maradtak meg az emlékezetemben. Nem tudom már, kik voltak ezek a Cicák, és hogy én is közéjük tartoztam-e, csak a nevükre emlékszem: Lóhere, Kormoska és még három másik, az anyjukat pedig úgy hívták: Mrs. Benson.

Dadus elég bölcs volt ahhoz, hogy ne kezdjen érdeklődni ezek iránt a képzeletbeli macskák iránt, és ne szóljon bele a szoknyája körül folyó, dünnyögő társalgásba. Talán még örült is, hogy ilyen jól elvagyok magamban.

Amikor azonban egy nap uzsonnázni indultam a kertből, és a lépcsőn fölmenve meghallottam, hogy mit mond Susan, a szobalány, nagyon megrémültem.

– Semmilyen játékszer nem érdekli. Végül is mivel játszik ez a gyerek?

– Ó, azt játssza – válaszolta erre Dadus –, hogy ő egy cica, és ott vannak körülötte a többi cicák.

Honnan származhat ez a veleszületett igény a titok iránt a gyermeki lélekben? Az a felismerés, hogy bárki – akár Dadus is – tudomást szerezhetett az én Cicáimról, földúlta a lelki egyensúlyomat. Attól a naptól kezdve soha többé nem beszéltem hangosan játék közben. A Cicák csak az enyémek voltak, és senkinek semmi közük nem lehetett hozzájuk.

Játékaim persze voltak, hogy ne lettek volna. Szeretett és elkényeztetett gyerek voltam, így elhalmoztak mindenféle játékszerrel, de ezekből csak homályosan emlékszem erre-arra. Például egy csomó színes üveggyöngyre, amelyekből nyakláncot lehetett fűzni. És ezzel kapcsolatban egy idősebb, már felnőtt unokanővéremre, aki folyton azzal szekált, hogy az én kék gyöngyeim tulajdonképpen zöldek, a zöldek pedig kékek.

Euklidész [11] valószínűleg az ilyesmire mondogatta, hogy „képtelenség”. De én udvariasan nem mondtam ellent neki, így a nagy tréfálkozási igyekezetből nem sült ki semmi. Emlékszem néhány babámra is. Ott volt például Phoebe, akivel nem nagyon törődtem, meg Rosalind avagy Rosy, akinek hosszú, aranyszőke haját megigézve bámultam, de vele sem játszottam túl sokat. Jobban szerettem a Cicáimat.

Mrs. Benson borzasztóan szegény volt, és ez elszomorított engem. A Cicák apja, Benson hajóskapitány folyton a tengert járta, végül bele is fulladt, a gyerekei ezért éltek otthon akkora szegénységben. Ezzel nagyjából véget is ért az én Cicáim családtörténete, bár homályosan emlékszem egy olyan változatra is, miszerint Benson kapitány mégsem veszett bele a tengerbe, hanem kincsekkel megrakodva, diadalmasan tért haza, éppen akkor, amikor a családja majdhogynem éhen halt.

A Cicák után Mrs. Green következett. A fantáziámban Mrs.Greennek volt vagy száz gyereke, és közülük a legfontosabb három – Pudli, Mókus és Fácska – elkísért engem minden kerti kalandomra. Nem gyerekek voltak ők, és nem is kutyák, hanem valamiféle fura keverék lények e kettő között.

Mint minden jól nevelt gyerek, én is mindennap elmentem „sétálni”. Nagyon utáltam, pláne előtte begombolgatni a magas szárú cipőt, ami nélkül el sem lehetett indulni. Mindig lemaradoztam, húztam a lábamat, és talán csak Dadus történetei tették elviselhetővé számomra az egészet. Dadus repertoárja hat történetből állt, amelyekben azoknak a családoknak a gyerekei szerepeltek, akiknél korábban szolgált. A gyerekekre már nem emlékszem, csak arra, hogy az egyik történet egy indiai tigrisről szólt, a másik majmokról, a harmadik pedig egy kígyóról. Roppant izgalmas mesék voltak ezek, és én választhattam ki, hogy melyiket akarom hallani. Dadus a végtelenségig tudta ismételni őket, az unalom vagy a fáradtság legkisebb jele nélkül.

Különleges ajándékként néha megengedték nekem, hogy levegyem Dadus hófehér, fodros fejfedőjét, ami nélkül egyszerű magánemberré vált. Azután roppant gonddal széles, kék szalagot kötöttem a feje köré, még a lélegzetemet is visszafojtva a nagy koncentrálásban – hiszen masnit kötni nem egyszerű feladat egy négyéves gyerek számára. Amikor elkészültem, hátraléptem, és felkiáltottam:

– Ó, Dadus, te milyen szép vagy!

– Igazán, drágám? – kérdezte ő kedves mosollyal.

Majd a teázás után keményített kartonruhába bújtattak, és levittek a szalonba az anyámhoz, hogy vele is játsszak egy kicsit.

Dadus történeteinek a változatlanság volt a vonzereje, így ő a biztonság sziklaszilárd alapzatát jelentette az életemben. Ezzel szemben anyám történeteit a változatosság tette varázslatossá, vele sohasem játszottam kétszer ugyanazt. Emlékszem az egyik történetre, amely Csillogó Szemről, az egérről szólt, aki a legkülönfélébb kalandokon ment keresztül. Egy szép napon anyám azzal a kiábrándító bejelentéssel állt elő, hogy nincs több mesélnivalója erről az egérről. Majdnem elbőgtem magam.

– De mesélek neked a Kíváncsi Gyertyáról – mondta ekkor. – Már két fejezetén jutottunk túl ennek a gyertyás történetnek, ami egy sajátos detektívregény volt, amikor szerencsétlenségemre váratlan vendégek toppantak be, és abba kellett hagyni a játékot. Amikor azonban a vendégek végre eltávoztak, és elkezdtem követelni a legizgalmasabb pillanatban félbeszakadt történet folytatását – a Gonosz Ember éppen mérget dörzsölt bele a gyertyába –, anyám üres tekintettel bámult maga elé, és fogalma sem volt a mese végéről. Ez a befejezetlen történet mind a mai napig nem hagy nyugodni. Kedvenc játékaink közé tartozott még a Házikók, amikor az egész házból összeszedett törülközőket a székek támlájára és az asztal szélére teregetve házikókat alakítottunk ki magunknak, amikben csak négykézláb lehetett közlekedni.

A bátyámról és a nővéremről ebből az időből nem sok emlékem maradt. Valószínűleg azért, mert ők iskolában voltak: a bátyám Harrow-ban, a nővérem pedig Brightonban, a Lawrence nővérek iskolájában, amely később Roedean néven vált ismertté. Anyámat különösen haladó szelleműnek tekintették, amiért bentlakásos iskolába adta a lányát, az apámat pedig elnézőnek és liberális gondolkodásúnak, amiért ezt megengedte a feleségének. Anyám mindenesetre élvezte ezt a helyzetet.

Anyám főként a vallásban kereste az új élményeket, és szerintem született misztikus alkat volt. Szeretett imádkozni és elmélkedni, de lángoló hitéhez és ájtatosságához nehezen találta meg a számára megfelelő vallást. Az én végtelen türelmű apám pedig hagyta, hogy hol az egyik, hol a másik templomba hurcolja őt imádkozni.

E vallási „flörtök” nagy része még születésem előtt esett meg. Anyám már majdnem megtért a római katolikus egyház keblére, amikor hirtelen fordulattal mégis inkább az unitáriusokat választotta (e fordulat következményeként a bátyámat soha nem is keresztelték meg), azután szépreményű teozófus lett belőle, de valamiért kiábrándult Mrs. Besantból [12], amikor meghallgatta egy előadását. A zoroasztrizmus [13] iránti élénk, ám csak átmeneti érdeklődése után apám nagy megkönnyebbülésére visszatért az anglikán egyház nyugalmas kikötőjébe, de ott is inkább csak a „high” church [14] iránt érdeklődött. Az ágya fölött Szent Ferenc képe lógott, ő maga pedig éjjel-nappal a Krisztus követését [15] olvasgatta. Ez a könyv állandóan ott van az én ágyam mellett is.

Apám nyíltszívű, hithű keresztény volt. Minden este elmondta imáit, és minden vasárnap elballagott a templomba. Egyszerű vallásossága mellőzte a lélekbúvárkodást, de ha anyám szeretett nagy ügyet csinálni a saját vallásosságából, hát azt sem bánta. Az apám, mint már említettem, szelíd és kedves ember volt.

Mégis, azt hiszem, megkönnyebbült, amikor anyám végre megállapodott az anglikán egyháznál, még éppen időben ahhoz, hogy engem megkeresztelhessenek a helyi plébániatemplomban. Nagyanyám után a Mary, anyám után a Clarissa nevet kaptam. Későn jött ötletként hozzátették még az Agathát is, amelyet templomba menet az anyám egyik barátnője javasolt mondván, hogy az egy nagyon szép név.

Az én vallási nézeteim főként Dadustól származnak, aki úgynevezett bibliai keresztény [16] volt. Templomba nem járt, de otthon mindig olvasta a Bibliát. A szabbat megtartása nagyon fontos volt számára, a világiasságot pedig szégyenletes bűnnek tartotta a Mindenható szemében. Én a magam részéről elviselhetetlenül önelégült voltam abbéli meggyőződésemben, miszerint természetesen én is az „üdvözültek” közé tartozom. Vasárnap nem játszottam, nem énekeltem, a zongorát sem püföltem, és rettenetesen aggódtam apám lelki üdvéért, aki vidáman krokettezett vasárnap délutánonként, és vaskos tréfákat engedett meg magának a káplánok, sőt, egyszer még egy püspök rovására is.

Anyám, aki szenvedélyes híve volt a lányok taníttatásának, egy idő után, rá nagyon jellemző módon, átesett a másik végletbe. Kijelentette, hogy nyolcéves kora előtt egyik gyerek sem tanulhat meg olvasni: addig ne rongálja ilyesmivel se a szemét, se az agyát.

A dolgok azonban nem a tervek szerint alakultak. Ha felolvastak egy történetet, ami nagyon megtetszett nekem, akkor elkértem a könyvet, és elkezdtem tanulmányozni a sorokat és az oldalakat, amelyek eleinte természetesen zavarosak voltak, de azután lassanként értelmessé-értelmezhetővé váltak. Ha Dadussal sétáltunk, folyton nyúztam, árulja el, mik azok a feliratok a boltokon és a hirdetőtáblákon, amelyek mellett elhaladunk. Mindezek eredményeként egyszer csak azon kaptam magam, hogy egyedül és egész jól tudom olvasni a The Angel of Love [A szeretet angyala] című könyvet. Nemsokára hangos felolvasásokat tartottam belőle Dadusnak.

– Attól tartok, asszonyom – jelentette bocsánatkérően Dadus anyámnak –, hogy Agatha kisasszony tud olvasni.

Anyám, szegény, fel volt dúlva, de hát mit lehetett tenni. Még ötéves sem voltam, de a történetekkel teli könyvek világa már nyitva állt előttem. Attól kezdve karácsonyra és születésnapra mindig könyveket kértem.

Apám kijelentette, ha tudok olvasni, tanuljak meg írni is. Ez viszont már nem volt olyan kellemes foglalatosság. Régi fiókok mélyéről még most is előkerülnek ákombákom vonalaimmal telefirkált, gyűrött és szamárfüles írásfüzetek, és különösen szerencsétlenül mutatnak bennük a bizonytalan rajzolatú B és R betűk, amelyeket csak nagy nehézségek árán tudtam megkülönböztetni, hiszen én a szavak, nem pedig az egyes betűk kinézete alapján tanultam meg olvasni.

Továbbá apám kitalálta, hogy tanuljak meg számolni is. A reggeli után minden délelőtt odaültettek az ebédlő ablaka elé, ahol a számokkal barátkozhattam, amik sokkal jobban tetszettek nekem, mint azok az undok, kiismerhetetlen betűk.

Apám örült a haladásnak, és büszke volt rám. A fejlődés következő állomását a Problems [Feladatok] című, kis barna könyv jelentette. Szerettem ezt a könyvecskét, amely tulajdonképpen álcázott számtani feladványokból állt, de volt valami sajátos varázsa is. „Johnnak öt almája van, George-nak pedig hat. Ha John elvesz két almát George-tól, akkor estére hány almája marad George-nak?” Szóval, efféle feladványok… Mostanában, ha eszembe jut ez a példa, szeretném rávágni, a dolog attól is függ, George közben hány almát fal föl. De akkor kötelességtudóan körmöltem – „George-nak 4 almája marad” –, majd e roppant nehéz feladat megoldása fölötti örömömben szorgalomból még azt is hozzátettem, hogy „Johnnak meg 7 almája lesz”. Anyám furcsállta a számtanimádatomat, mivel sohasem titkolta, hogy képtelen kiigazodni a számok világában: a háztartási számlákba annyira belezavarodott, hogy apám kénytelen volt átvenni tőle az efféle ügyek intézését.

Életem következő nagy élménye a nagyon szelíd, Goldie nevű kanári volt. Ott tanyázott a gyerekszobában, néha rászállt Dadus fejkötőjére, de ha hívtam, megült az ujjamon. Nemcsak a madaram, hanem egy új, titkos történet elindítója is volt egyben. Ennek a történetnek a két főszereplője, Madárfiú és Madárlány, harci paripákon lovagolt mindenfelé az országban (a kertben), izgalmas kalandokat éltek át, és alig tudtak elmenekülni a rablók bandája elől.

Mígnem szörnyű tragédia történt: Goldie eltűnt. Nyitva volt az ablak, a kalitka ajtaja is, és minden jel arra utalt, hogy a madárka elrepült. Máig emlékszem arra a nyomasztóan hosszú, szörnyűséges napra. Egyre csak járkáltam, föl-alá rohangáltam, s közben csak sírtam és sírtam. A kalitkát kitettük az ablakba, és a rácsok közé bedugtunk egy darabka cukrot, anyámmal körbejártuk a kertet, a kanári nevét kiáltozva. Amikor a szobalány vigyorogva megjegyezte, „biztos elkapta és megzabálta valami macska”, kitört belőlem a zokogás, anyám pedig közölte vele, hogy még egy ilyen megjegyzés, és ki van rúgva.

Már az ágyban feküdtem anyám kezét szorongatva, még mindig görcsösen hüppögve, amikor csipogás hallatszott a plafon felől. A függönytartó rúdról leröppent kanári őkelme, tett egy tiszteletkört a gyerekszobában, majd bemászott a kalitkájába. Ó, micsoda hihetetlen megkönnyebbülés volt ez! Kiderült, hogy Goldie az egész, számomra végtelenül nyomorúságos napot odafönt töltötte a függönytartó rúdon.

Anyám viszont kihasználta az alkalmat a kor szellemének megfelelő tanulság levonására.

– Látod – mondta –, milyen butuska voltál? Milyen oktalan volt ez a sok sírás! Mától ne sírj, csak ha valóban okod van rá.

Biztosítottam őt, hogy nem fogok többé ok nélkül sírni.

De valami más is történt azon a napon. Nemcsak Goldie előkerülésének örülhettem, hanem megéreztem azt is, hogy a bajban mindig számíthatok szerető és megértő anyámra. A kétségbeesés sötét pillanataiban vigaszt jelentett, hogy a kezét szoríthattam. Volt valami delejező és gyógyító erő az érintésében, amitől betegség esetén is reményt kaptam. Át tudta adni a belőle sugárzó erőt és életkedvet.

Jegyzetek

Bevezetés – Előszó

1Dame Commander of the Order of the British Empire: a lovagparancsnoki kitüntetés női megfelelője a Brit Birodalom Érdemrendjében.

2bazáron

3A krími háború 1853–56-ig, az indiai szipojlázadás 1857–59-ig, a búr háború pedig 1899–1902-ig tartott.

4Henrik Johan Ibsen (1828–1906) norvég drámaíró. Áprily Lajos fordításában így hangzik a híres kérdés: „Meg tudnád mondani hát: hol volt Peer Gynt egy hosszú életen át? […] Hol éltem Isten-bélyeges énnel, mi tartott s őrizett erejével?”

I. rész

5A mottó egy népszerű francia dal első két sora. [Ó, drága házam, fészkem, éjjeli szállásom, múltam ruhája… ó, drága házam…]

6Charles Dickens, David Copperfield. Fordította Szinnai Tivadar. Budapest, Európa Kiadó, 1981.

7John Ruskin (1819–1900) esztéta, társadalomkritikus, író, költő. A The King of the Golden River a mai „fantasy” címszó alá tartozó kisregénye 1841-ben született, és előkészítette a talajt a „fantasy”-irodalom számára (l. Alice Csodaországban).

8Lady Randolph Churchill azaz Jeanette Jennie Jerome (1854–1921) híres amerikai szépség volt, leghíresebbé mégis az a „történelmi” esemény tette nevét, hogy ő lett az édesanyja a majdani nagy brit miniszterelnöknek, Winston Churchillnek. [Érdekesség, hogy az ő személyéhez kapcsolódik a „Manhattan” koktél: 1874-ben partit adott az éppen akkor megválasztott New York-i kormányzó, Samuel J. Tilden tiszteletére egy Manhattan nevű klubban, és arra kérte az ottani bárpultost, keverjen egy különleges koktélt ebből az alkalomból.]

9A kvékerek a Barátok Vallásos Társasága (Society of Friends) nevű keresztény szekta tagjainak általánosan elterjedt megnevezése. Néha egyszerűen Barátoknak (Friends) hívják őket.

10A New Forest (Új-Erdő) nevével ellentétben sem nem új, sem nem igazán erdő. Délkelet-Anglia legnagyobb el nem kerített legelője, 2005-től nemzeti park. Eredetileg erdő volt, Hódító Vilmos királyi erdőként hozatta létre 1079-ben.

11Eukleidész/Euklidész (Kr. e. 300 körül) görög matematikus. Az Elemek (Sztoikhéia) szerzője, amelyben axiomatikus tárgyalásmódban összefoglalta a korabeli görög matematikai tudomány alapjait (euklideszi geometria).

12Annie Wood Besant (1847–1933) író, szónok, teozófus, a nők egyenjogúságának élharcosa.

13Avagy mazdaizmus – iszlám előtti iráni vallás. A mazdaizmus ősi perzsa vallás (Kr. 9–8. sz.), amely Kr. e. a 6. században összeolvadt Zoroaszter (Zarathusztra i. e. 650–553 k.), a vallásalapító iráni próféta és hitújító tanaival.

14A „magas egyház”, avagy a magas egyházi párt az anglikán egyház szigorúbb, katolicizmushoz közelibb ágazata. Miután VIII. Henrik egyházfővé nyilváníttatta magát, a „pápa nélküli katolicizmus” három pártja közül (High Church party: magas egyházi, Low Church party: alsó egyházi, Broad Church party: széles egyházi párt) a fő irányvonalat a magas egyház képviselte.

15A De imitatione Christi Kempis Tamás (1380–1471) műve. 4 részből áll: 1. könyv: A lelki élet szabályai, 2. könyv: A belső ember, 3. könyv: A belső vigasztalás, 4. könyv: Az Oltáriszentség. Magyarul 1622-ben jelent meg Kolozsvárott Vásárhelyi Gergely fordításában (Christus Iesus követéséről való könyvek), majd 1624-ben Pázmány Péter tolmácsolásában Bécsben (Kempis Tamásnak Christus követéséről négy könyvei), 1844-ben Pesten, Kempis Tamás négy könyve Jézus Krisztus követéséről, amelyet Sujánszky Antal fordított, és legutóbbiak közül kiemelendő Jelenits István fordítása Thomas a Kempis, Imitatio Cristi, Krisztus követése címmel az Ecclesia Szövetkezet kiadásában, 1996-ban (6. kiad.).

16A bibliai keresztények a hit és az erkölcsi élet egyedüli szabályozójának a Bibliát tekintik, s a kereszténység eszméjét az egyházon kívül igyekeznek megvalósítani.

Tartalom

Bevezetés

Előszó

I. rész – Ashfield

II. rész – „Lányok, fiúk, gyertek játszani a kertbe”

III. rész – Felnövök

IV. rész – Flörtölés, udvarlás, eljegyzés, házasságkötés

V. rész – Háború

VI. rész – A világ körül

VII. rész – Az elveszett tartalom országa

VIII. rész – Második tavasz

IX. rész – Életem Maxszel

X. rész – A második háború

XI. rész – Ősz

Epilógus

Jegyzetek

Agatha Christie művei

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0