Honoré de Balzac

Hivatalnokok

Regény

Fordította:

Szávai Nándor

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft, 2011

© Szávai Nándor jogutódja, 2011

Minden jog fenntartva.

A borító Papp Norbert munkája.

ISBN 978-963-329-298-3

1

Párizsban, ahol a tudományok és a gondolatok emberei bizonyos hasonlóságot mutatnak, mivel ugyanabban a környezetben élnek, gyakorta találkozhatunk Rabourdin úrhoz hasonló alakkal, akit ez a történetünk örökít meg, mikor hivatalfőnök az egyik legfontosabb minisztériumban. Negyven esztendős, hajában a szürkeség finom árnyalatával, amelyet az asszonyok úgy szeretnek, s amely szelíddé teszi a mélabús arckifejezést. Kék szeme tűzzel teli, a bőre még fehér, de égő és helyenként élénkpiros foltok ütnek át rajta: homloka és orra, mint XV. Lajosé, szája komoly, termete magas, sovány vagy inkább lesoványodott, mintha most lábadozna valami betegségből, végül járása átmenet a sétálgató ember nemtörődömsége és az elfoglalt ember tűnődése közt. Ebből az arcképből már meg lehet ítélni a jellemét; ruházatának leírása ahhoz is hozzásegít, hogy meglássuk árnyalatait. Rabourdin általában kék színű bő császárkabátot viselt, fehér nyakkendőt, robespierre-i kétsoros mellényt, fekete pantallót talpaló nélkül, szürke selyemharisnyát és nyitott cipőt. Borotválkozás után, reggel nyolc órakor elfogyasztja a kávéját, az óra pontosságával indul el hazulról, és megy az utcákon át a minisztériumba; de olyan tartózkodóan, olyan kimérten, hogy angolnak gondolhatja az ember, amint a követségére igyekszik. Legjellegzetesebb arcvonásaiból kitalálhatjátok, hogy családfő, akit elcsigáznak az otthoni gondok, kínoznak a minisztérium ügyei, de elég filozófus ahhoz, hogy olyannak lássa az életet, amilyen. Becsületes ember, aki szereti a hazáját, és szolgálja anélkül, hogy szemet hunyna az akadályok előtt, amelyekkel a jóakaratú ember találkozik; okos, mivel ismeri az embereket; végletekig udvarias a nőkkel szemben, mert nem vár tőlük semmit; végül tapasztalt ember, aki előzékenyen bánik alantasaival, nagy távolságot tart az egyenlőkkel, és megőrzi méltóságát főnökei előtt. Amikor tanulmányunk szemügyre veszi, arcán annak az embernek beletörődése látszott, aki eltemette ifjúságának ábrándjait, és lemondott a titkos becsvágyról; a bátorságát vesztett emberé, aki azonban még nem csömörlött meg, és kitart első tervei mellett, nem annyira a kétes győzelem reményében, mint inkább azért, hogy képességeit használja. Semmiféle rendjellel nem tüntették ki, és gyengeséggel vádolta magát, mivel annak idején, a Restauráció első napjaiban, a Liliom-rendet[1] viselte.

Ennek az embernek az életében volt néhány különös titokzatosság; nem ismerte apját; anyja alig hagyott rá valamit, jóllehet ragyogó fényűzésben, mindig vígan élt, gyönyörű fogata volt, és bár csak néha látta, a szépsége, emlékein keresztül, csodálatosnak tűnt fel előtte. Viszont szokásos és tökéletlen nevelésben részesült, mely túl sok becsvágyat és nagyon kevés képesítést ad. Tizenhat éves korában, néhány nappal anyja halála előtt, hagyta el a Napóleon-gimnáziumot, és mint létszámfölötti lépett be egy irodába, ahol egy ismeretlen pártfogója azonnal véglegesítette. Huszonkét esztendős korában Rabourdin helyettes hivatalfőnök volt, huszonöt éves fejjel pedig hivatalfőnök. Ettől a naptól kezdve a kéz, mely az ifjút az életben vezette, többé nem éreztette hatalmát, kivéve egyetlen alkalmat: bevezette őt, a pénztelen embert, Leprince úrnak, a volt becsüsnek a házába, aki igen gazdag ember hírében állott: özvegyember volt és egyetlen leánygyermek atyja. Xavier Rabourdin végzetesen beleszeretett Célestine Leprince kisasszonyba, aki akkoriban tizenhét éves volt, és kétszázezer frank hozományra tartott igényt. Művész anyja gondosan nevelte, átadta neki minden tehetségét, s a fiatal leány valóban magára vonhatta a legelőkelőbb férfiak tekintetét is. Magas volt, szép és csodálatos termetű, több nyelven beszélt, és megismerkedett a tudományokkal is, ami kétes előny, és a legnagyobb elővigyázatra kötelezi a nőt, hogy tudálékosságba ne essék. A túlzott szeretettől elvakult anya hamis reményeket ébresztett benne a jövőről, és úgy hitte, hogy csak egy herceg vagy nagykövet, marsall vagy miniszter lesz képes arra, hogy Célestine-t a társadalomban az őt megillető helyre emelje. A leány elsajátította az előkelő világ szokásait, nyelvét és divatját. Ruhatára sokkal gazdagabb és elegánsabb volt, mint általában a férjhez menendő lányoké, férje már csak boldogságot ajándékozhatott neki. Azonkívül anyjának szüntelen kényeztetése (az asszony egy évvel lánya házassága előtt halt meg) elég nehézzé tette az udvarló feladatát. Mennyi hidegvér kell ahhoz, hogy egy asszonyt kordában tartsanak! A polgárok meghökkenve vonultak vissza. Az árva, hivatalfőnöki rangján kívül más vagyonnal nem rendelkező Xavier-t Leprince ajánlotta Célestine-nek, de a lány sokáig ellenállt. Leprince kisasszonynak semmi kifogása nem volt kérője ellen: fiatal volt, szerelmes és szép, de nem akarta, hogy Rabourdinnénak nevezzék. Az apa azt mondta leányának, Rabourdin abból a fából való, amelyből a minisztereket faragják. Célestine erre azt felelte, hogy egy Rabourdin nevű ember sohasem futhat be a Bourbonok alatt stb., stb. A sarokba szorított apa súlyos tapintatlanságot követett el, kijelentve leányának, hogy jövendőbelije, a nagyra hivatott Rabourdin, a megkívánt kor előtt lesz képviselő. Xavier nemsokára államtanácsi előadó lesz és minisztériumának osztályvezetője. Erről a két létrafokról a fiatalember könnyen lép át a közigazgatás magasabb régióiba, miután szép vagyon vár rá, és ezt egy általa ismert végrendeletből tudja. A házasság létrejött.

Rabourdin és felesége hittek a titokzatos hatalomban, amelyről az öreg becsüs beszélt. Reményeikben dúskálva és az első szerelem tanácsát követve, a fiatal házasok szokása szerint, Rabourdin és neje öt év alatt tőkéjükből csaknem százezer frankot tékozoltak el. De mivel férje nem jutott előbbre pályáján, Célestine megijedt, s hozománya megmaradt százezer frankját földbirtokba akarta fektetni, noha ez a befektetés nem sokat hozott volna; azonban egy nap Leprince úr hagyatéka úgyis szép jövedelem gyümölcsével fogja őket kárpótolni a bölcs nélkülözések után. Mikor a hajdani árbecslő látta, hogy veje kiesett pártfogói kegyéből, leánya iránti szeretetből megkísérelte, hogy titokban jóvátegye a bukást, és vagyonának egy részét egy igen előnyös lehetőségekkel kecsegtető spekulációban tette kockára: de a szegény ember vagyonát elvitte a Nucingen-ház csődje, és belehalt a bánatba, nem hagyva mást hátra, mint egy tucat szép képet, mely leánya szalonját díszítette, és néhány antik bútort, mely a padlásra került. Nyolcesztendei hiábavaló várakozás után Rabourdinné végre megértette, hogy férjének atyai pártfogóját bizonyára elragadta a halál, a végrendeletet pedig elsikkasztották, vagy elveszett. Két évvel Leprince halála előtt az osztályvezető helye megürült, és ezt egy bizonyos La Billardiére úr kapta meg, az egyik jobboldali képviselő rokona, aki 1823-ban miniszter lett. Rabourdin ott is hagyhatta volna foglalkozását. De lemondhatott-e nyolcezer frankos fizetéséről és a jutalmakról? Hiszen ez tette ki jövedelmének háromnegyedét, és ezt az összeget háztartása teljesen fel is emésztette. Azonkívül néhány évi kitartás után nem lesz-e meg a nyugdíjjogosultsága? Micsoda zuhanás ez egy olyan asszonynak, aki jogosan támaszthatott nagy igényeket házasélete kezdetén, és akit magasabb rendű asszonynak tartottak!

Rabourdinné megfelelt azoknak a várakozásoknak, amelyeket Leprince leány korában keltett. Nyilvánvalóan tehetséges volt, s ez mindig tetszik a nagyvilágnak; széles körű műveltsége lehetővé tette számára, hogy mindenkivel a saját nyelvén beszéljen, jó képességei voltak, független és emelkedett szellemről tett tanúságot, társalgása pedig mind változatossága, mind eszméinek eredetisége révén lebilincselte a hallgatót. Ezek a tulajdonságok, melyek egy uralkodónőben vagy egy nagykövet feleségében hasznosak és helyénvalóak, nem sok haszonnal járnak egy olyan háztartásban, amely egyik napról a másikra él. Akik jó társalgók, közönségre vágynak, szeretnek sokat beszélni, és gyakran fárasztóak. Hogy szellemi szükségleteit kielégítse, Rabourdinné hetenként fogadónapot tartott. Sokat járt emberek közé, hogy ízlelje azokat az élvezeteket, amelyre hiúsága rászoktatta. Akik ismerik Párizs életét, tudják, hogy mennyit szenvedhet egy ilyen asszony, akit állandóan pénzügyi lehetőségeinek szűkös volta gyötör. A pénzről elmondott együgyű szónoklatok ellenére, az embernek, ha Párizsban lakik, szüntelenül számlákkal kell küzdenie, tisztelettel hódolnia a számok előtt, és csókolni kell az aranyborjú ördögpatáját. Mennyi probléma! Tizenkétezer frank járadékból fenntartani egy háztartást, mely apából, anyából, két gyermekből, egy szobalányból és szakácsnőből áll, mindez egy Duphot utcai második emeleti, száz arany bérű lakásban. Gondoskodni őnagysága ruháiról és fogatjáról, még a háztartás tetemes költségeinek kifizetése előtt, mert az öltözködés mindennél fontosabb; utánanézni, hogy maradjon a gyermekek nevelésére is – a leány hétéves volt, a fiú kilenc, s neveltetésük a teljes ösztöndíj ellenére máris kétezer frankba került –, s ezután nem csoda, hogy Rabourdinné alig tudott harminc frankot adni havonta férjének. Majdnem az összes párizsi férj hasonló helyzetben van, máskülönben szörnyetegnek tartják. Ez az asszony, aki azt hitte önmagáról: arra van hivatva, hogy csillogjon a világban, uralkodjék felette, végül is arra kényszerült, hogy szellemét és képességeit pénztári naplójával folytatott nemtelen, váratlan, szemtől szembe vívott harcokban eméssze fel. Immár – micsoda sebe a hiúságnak – apja halála után inasát is elbocsátotta. Az asszonyok legtöbbje belefárad ebbe a mindennapos harcba, panaszkodik, és végül meghajol a sors előtt; de Célestine becsvágya, ahelyett hogy összeomlott volna, a nehézségek arányában nőtt, és mivel legyőzni nem tudta a nehézségeket, hát egyszerre akart megszabadulni tőlük. Az ő szemében az élet ezen bonyodalmai a gordiuszi csomóhoz hasonlítottak, melyet nem lehet kibogozni, s melyet a lángész kettévág. Távol állva attól, hogy elfogadja a polgári sors kicsinyességeit, csalással vádolta a sorsot, és türelmetlenkedett, hogy jövőjének nagy eseményei és fejleményei késnek. Célestine jóhiszeműen tartotta magát magasabb rendű nőnek. Lehetséges, hogy igaza volt, lehetséges, hogy naggyá lett volna jelentős körülmények között, lehetséges, hogy nem került az őt megillető helyre. Ismerjük el: vannak bizonyos férfi és női egyéniségek, akiket a társadalom saját szükséglete szerint alakít ki. Márpedig mind a társadalom, mind a természet rendjében sokkal több hajtás van, mint fa, sokkal több az ikra, mint a teljesen kifejlődött hal: tehát igen sok tehetségnek, sok Athanase Gransonnak[2] kell elvesznie, ahogy elpusztul a mag, mely puszta sziklára hullt. Valóban, vannak háziasszonyok, társaságbeli hölgyek, luxusnők, ismét mások, akik kizárólagosan csak hitvesek, anyák vagy szerelmesek, végül teljesen szellemi érdeklődésű vagy teljesen anyagias nők, mint ahogy vannak művészek, katonák, kézművesek, matematikusok, költők, kereskedők, és olyanok, akik csak a pénzzel, földműveléssel vagy közigazgatással foglalkoznak. Azonkívül az események furcsasága gyakran ellentétekhez vezet, sokan vannak a hivatottak és kevesen a választottak, s a társadalom törvénye éppen olyan, mint a mennyországé. Rabourdinné rendkívül alkalmasnak találta magát, hogy egy államférfi tanácsadója legyen, lelkesítse egy művész képzeletét, szolgálja egy feltaláló érdekeit, és segítségére legyen küzdelmeiben, egy Nucingen-szerű egyéniség pénzügyi politikájának szentelje magát, s ragyogóan képviselje a nagy vagyont. Talán ezzel akarta saját magának megmagyarázni irtózását a mosodaszámláktól, a konyha napi kiadásainak ellenőrzésétől és a háztartás gazdasági számításaitól és gondjaitól. Magasrendűen viselkedett, valahányszor öröme telt benne.

Mivel ilyen elevenen érezte helyzetének töviseit, leginkább a tüzes rácson szenvedő Szent Lőrincével[3] lehet összehasonlítani, nem kellett-e hát kétségbeesetten panaszkodnia? Kielégületlen becsvágyának őrületében, amikor megsebzett hiúsága már szívet tépő fájdalmat okozott neki, Célestine nemegyszer megtámadta Xavier Rabourdint. Nem férje feladata lett volna, hogy illendő körülmények közé juttassa? Ha ő férfi lenne, bizonyára nem hiányozna belőle az erély, hogy sürgősen megszerezze azt a vagyont, amellyel a szeretett asszonyt boldoggá teheti. Szemére vetette, hogy túlságosan becsületes. Bizonyos asszonyok szájából ez a vád a szellemi gyengeség bizonyítéka. Nagyszerű terveket rajzolt eléje, melyekben elhanyagolta azokat az akadályokat, melyeket az emberek és a körülmények jelentenek; aztán mint minden erőszakos szenvedély által vezetett asszony, gondolatban sokkal machiavellibb lett, mint Gondreville, sokkal ravaszabb, mint Maxime de Trailles. Célestine elméjében tehát minden megfordult, és gondolatain keresztül szemlélte önmaga nagyságát. Rabourdin, aki ismerte a gyakorlati életet, hideg maradt e sok tündöklő légvár láttára, Célestine pedig elszomorodott, hogy férje korlátolt, félénk, érzéketlen, és lassanként a legtévesebb véleményt kezdte formálni élettársáról: először szüntelenül elhomályosította szellemi tűzijátékának ragyogásával, aztán, mivel ötletei villámszerűén támadtak, magyarázat közben nemegyszer megállította a férjét, hogy saját szellemének egy szikráját se veszítse el. Házasságuk első napjától kezdve érezte, hogy Rabourdin szereti, sőt imádja: ezért modortalan volt férjével szemben, túltette magát minden hitvesi törvényen és meghitt udvariasságon, s apró botlásai számára a szerelem nevében követelte a bocsánatot; és mivel egyáltalán nem változott, szüntelen uralmon maradt. Ilyen helyzetben a férfi úgy áll a feleségével szemben, mint a gyermek nevelőjével, mikor az nem tudja, vagy nem akarja elhinni, hogy növendéke, akit kiskora óta vezetett, időközben a fejére nőtt. Madame de Staëlhoz[4] hasonlóan, ki egyszer társaság előtt ezt mondta egy nála nagyobb embernek: „Tudja-e, hogy amit most mondott, egészen mély gondolat!”, Rabourdinné így beszélt férjéről: „Néha egész szellemes.” A függőség, amelyben Xavier-t szüntelenül tartotta, észrevétlenül megnyilvánult arcjátékában és legapróbb mozdulataiban. Egész magatartása és modora a tisztelet hiányát fejezte ki. Öntudatlanul is ártott férjének, mivel mielőtt egy emberről ítéletet mondanak, minden országban meghallgatják, hogyan vélekedik róla a felesége, és így kialakul bennük valami olyan, amit a genfiek előítéletnek neveznek.

Mikor Rabourdin észrevette, hogy szerelmében milyen hibákat követett el, már nem lehetett semmit helyrehozni. Hallgatott és szenvedett. Mint minden olyan ember, akiben az érzés és az eszme egyformán erős, tiszta lelkű és helyesen gondolkodik, saját ítélőszéke előtt a feleségét képviselte: azt mondta magában, hogy a természet feleségének olyan szerepet szánt, melyet az ő hibájából nem kapott meg; hogy az asszony úgy járt, mint egy telivér angol ló, amely, ahelyett hogy futna, egy kővel telt szekérbe fogva szenved. Elítélte magát. Az asszony teljesen beleoltotta azt a hitet, hogy nagyra tartsa. Az eszmék ragadósak a családon belül: Thermidor 9-ét,[5] mint annyi jelentős eseményt, női befolyás hozta létre. Így tehát Rabourdin, Célestine becsvágyának hatására, már régen törte a fejét, hogyan tehetne neki eleget; de elrejtette előtte terveit, nehogy hiú reményeivel szenvedést okozzon. Ez a derék férfi eltökélte magát, hogy egy nap karriert csinál a közigazgatásban, és hatalmas változásokat indít meg. Olyan forradalmat akart itt előidézni, mely a társadalom egy részének élére állítja. De mivel képtelen volt arra, hogy saját érdekéért vállalja a felforgató szerepét, hasznos gondolatokat forgatott a fejében, és arról álmodozott, hogy nemes eszközökkel arat diadalt. Ez a becsvágyó és ugyanakkor nemes gondolat már igen sok hivatalnok agyában megfogamzott: de a hivatalnokoknál is, akárcsak a művészeknél, sokkal több az elvetélés, mint a szülés, ami igazolja Buffon[6] mondatát: „A lángész türelem.”

Módjában volt a francia közigazgatást tanulmányozni, és megfigyelni gépezetét: Rabourdin olyan környezetben dolgozott, ahol a véletlen indította el gondolatait – mely közbevetőleg szólva igen sok emberi alkotás titka –, és végül is új közigazgatási rendszert talált fel. Ismerte az embereket, akikkel kapcsolatba kell lépnie, és tiszteletben tartotta a gépezetet, mely működött hajdan, működött most, és működni fog még sokáig, mert a világ mindig irtózni fog a változtatás gondolatától.

De Rabourdin úgy gondolta, hogy az egyszerűsítés ellen senki sem tiltakozhat. A megoldandó probléma nézete szerint abban állt, hogy a rendelkezésére álló erőket jobban ki kell használni. Ahogy egyszerűen kifejezte, a terv lényege ez volt: át kell csoportosítani az adókat olyanformán, hogy csökkentik őket, és az állam mégsem veszíti el bevételeit, sőt az új költségvetésnek – szemben az eddigivel, mely annyi balga vitát idézett elő – az eredménye kétszerese lenne a jelenleginek. A hosszú gyakorlat megmutatta Rabourdinnak, hogy a tökéletesség minden dologban egyszerű változtatásoknak köszönhető. Gazdaságossá tenni annyi, mint egyszerűsíteni. Egyszerűsíteni nem más, mint kikapcsolni egy haszontalan szerkezetet, tehát átcsoportosítani. Az ő rendszere tehát átrendezésen alapult, és új közigazgatási műszavakban nyilatkozott meg. Talán ez a gyűlölet oka, melyet az újítók maguk ellen felidéznek. A tökéletesítés megkövetelte törlések, melyeket eleinte félreértenek, fenyegetik azoknak az életkörülményeit, akik nem szívesen szánják el magukat körülményeik megváltoztatására. Rabourdint valóban naggyá az tette, hogy uralkodni tudott a buzgalmán, mely minden feltalálót rabul ejt, és türelemmel kidolgozott minden kis rendszabályt, mert el akarta kerülni a megrázkódtatásokat, az időre és a tapasztalatra bízva akarta megmutatni, milyen kitűnő dolog minden változtatás. Az eredmény nagysága szinte kétségessé tenné a dolog valószínűségét, ha az ember ezt a gondolatot szem elől tévesztené, és csak hevenyében boncolgatná a rendszert. Nem lényegtelen tehát, ha saját bizalmas közlései alapján – bármily fogyatékosak legyenek is azok – meg fogjuk jelölni azt a kiindulópontot, ahonnan áttekintette a közigazgatás területét. Ez a beszámoló, mely egyébként a bonyodalom magvát képezi, egyben talán világot vet korunk erkölcseinek egy-két árnyoldalára is.

Rabourdint mélységesen meghatotta a hivatalnokok nyomorúságos élete, és feltette a kérdést: honnan származik növekvő elesettségük? Kereste az okokat, és megtalálta azokban a részleges kis forradalmakban, melyek mintegy az 1789-es vihar nyomában kavarogtak, s amelyeket a nagy társadalmi mozgalmak történészei el szoktak hanyagolni, noha végeredményben ezek adták meg erkölcseink mostani jellegét.

Valaha, a monarchia idejében, a bürokrácia hadserege nem létezett. A hivatalnokok sokkal kisebb létszámú csoportja az első miniszternek engedelmeskedett, aki mindig az uralkodóval volt összeköttetésben, így tehát szinte közvetlenül a királyt szolgálta. Ezeknek a buzgó szolgáknak főnökeit egyszerűen csak első segédeknek nevezték. A közigazgatás azon területein, melyekkel nem maga a király foglalkozott, mint például az adóbérlő-hivatalokban, a hivatalnokok úgy viszonylottak főnökeikhez, mint egy kereskedőház segédei gazdájukhoz: elsajátítottak egy tudományt, mely vagyonhoz juttatta őket. Így a kerület minden pontja szoros kapcsolatban volt a középponttal, és onnan nyert életet. Volt ebben odaadás és hit is. 1789 óta az állam – ha úgy tetszik, a haza – foglalta el a fejedelem helyét. A segédek, a hazáról alkotott szép eszméik ellenére, az egyik magas rangú köztisztviselőtől való közvetlen függőség helyett a kormányzat hivatalnokai lettek, és főnökeiket megsuhintotta annak a hatalomnak a szele, melyet kormánynak hívtak, és amely sohasem tudta, hogy a következő nap létezni fog-e. Mivel az ügyek folytonos elintézésre vártak, a felszínen mindig tömegével úsztak a nélkülözhetetlen segédek, akiket különben bármikor el lehetett bocsátani, s akik mindenképpen meg akarták tartani a helyüket. Így született meg a bürokrácia, ez az óriási, de törpék által mozgatott hatalom. Napóleon, aki minden dolgot és minden embert a maga akaratának rendelt alá, egy időre csökkentette ugyan a fontosságát a bürokráciának – ennek a súlyos redőnynek –, amely az intézkedő és az intézkedés végrehajtója között helyezkedik el, de az alkotmányos kormányzat alatt mégis véglegesen megszerveződött, s kikerülhetetlenül a középszerűek barátjává vált, lelkes kedvelőjévé a kákán csomót keresésnek és az apró elszámolásoknak, és végül olyan nyűgös lett, mint egy kispolgár. Öröm nézni, mint harcolnak a miniszterek állandóan vagy négyszáz hígvelejű emberrel, tíz-tizenkét becsvágyóval és rosszhiszeművel, a Hivatal igyekszik magát hasznossá tenni, írással pótolva a tettet, tehetetlenségi nyomatékot teremt, amit egyszerűen jelentésnek hívnak. Magyarázzuk meg, mi a jelentés.

Mikor a királyoknak miniszterei lettek, ami csupán XV. Lajos korában kezdődött, jelentéseket készíttettek maguknak a fontos kérdésekről, ahelyett hogy tanácskoztak volna az állam nagyjaival, mint annak idején. A minisztereket észrevétlenül arra csábították hivatalaik, hogy utánozzák királyaikat. Miután állandóan azzal voltak elfoglalva, hogy védekezzenek a szenátus, a képviselőház és az udvar előtt, hagyták magukat a jelentések pórázán vezetni. Semmi fontos dolog nem fordult elő a közigazgatásban, hogy a miniszter, lett légyen akármilyen sürgős, ne azzal feleljen: „Jelentést kértem róla!” Így tehát a jelentés mind az ügy, mind a miniszter szempontjából azzá vált, mint a képviselőháznak tett jelentés a törvény szempontjából: vizsgálódássá, ahol több-kevesebb részrehajlással felvonultattak érveket és ellenérveket. A miniszter, akárcsak a képviselőház, ugyanoda jutott a jelentés előtt, mint utána. Minden ügynek van döntő pillanata. Bárhogy csűrik és csavarják, el kell érkeznie a percnek, mikor döntenek. Minél több mellette és ellene szóló okot vonultatnak fel, annál kevésbé egészséges egy ítélet. Franciaország legszebb eredményeit akkor érte el, mikor nem voltak jelentések, és mikor a döntések közvetlenek voltak. Az államférfi legfőbb törvénye, hogy pontos formulákat alkalmaz minden esetben, akárcsak a bírák és az orvosok. Mikor Rabourdin kimondta: „Az ember azért miniszter, hogy döntsön, ismerje és mozgassa az ügyeket”, úgy látta, hogy Franciaországban a jelentés uralkodik ezredestől tábornagyig, rendőrbiztostól a királyig, polgármestertől a miniszterig, képviselőháztól az országgyűlésig. 1818 óta mindent megtárgyaltak, mérlegeltek, újra mérlegeltek, élőszóban és írásban, mindent lehetőleg irodalmi formában. Franciaország pedig a szép jelentések ellenére megindult a romlás útján, és értekezett cselekvés helyett. Évente egymillió jelentést szerkesztettek akkortájt Franciaországban.

Így uralkodott a b¸rokrácia, egyre nőttek, sokasodtak Ès szÈp¸ltek az iratcsomók, a kartonok, a papírlomok, melyek nÈlk¸l Franciaország elveszett, s talán körforgásuk nÈlk¸l nem is lÈtezett volna. A b¸rokrácia ettől fogva bizalmatlanságot teremtett az állampolgár Ès a hatóság között, Ès ez lefölözte, meggyalázta a közigazgatást a közhivatalnokok ÈrdekÈben. VÈg¸l is kitermelte azokat a liliputi bilincseket, amelyek Franciaországot a párizsi központi hivatalokhoz láncolták, mintha 1500-tól 1800-ig Franciaország semmilyen vállalkozásra nem lett volna kÈpes harmincezer hivatalnoka nÈlk¸l. A tisztviselők ránőttek a köz¸gyekre, mint fagyöngy a körtefára, s közben f¸ty¸ltek az egÈszre. Mi ennek az oka?

A miniszterek kénytelenek engedelmeskedni a királynak és az országgyűlésnek, vagyis meghatározott költségvetés szerint kell dolgozniuk, s munkatársaikat is meg kell tartaniuk. Ezért csökkentették a fizetéseket, és növelték a létszámot, mégpedig azzal az elgondolással, hogy minél több embert alkalmaz a kormányzat, annál erősebbé válik. Ennek az ellenkezője a mindenség alapvető törvénye: csak akkor van energia, ha kevés a hatékony princípium. Így mutatták meg az események 1830 júliusa táján a Restauráció kormánypártiságának tévedését. Hogy a kormányzat hozzánőjön a nemzet szívéhez, Èrdekekhez Ès nem emberekhez kell kapcsolódnia. A hivatalnok arra kényszerült, hogy megvesse a kormányzatot, mely egyszerre csökkentette tekintélyét és jövedelmét, és ettől kezdve úgy bánt vele, mint kurtizán egy öreg szeretővel. Pénzt kapott tőle, munkát adott, ami éppoly kevéssé elviselhető a közigazgatás, mint a hivatalnok számára, ha mindkettő elég merész a dolog mélyére nézni, s ha ugyanakkor a nagyfizetésűek el nem nyomják a kicsinyek hangját. Mivel a hivatalnoknak egyetlen elfoglaltsága az volt, hogy önmagát fenntartsa, fizetését felvegye, és nyugdíjjogosultságát megszerezze, úgy gondolta, ennek a nagy célnak érdekében mindent megtehet. A dolgok ilyen állása az alkalmazottak szolgalelkűségéhez vezetett, és szüntelen cselszövényeket támasztott a minisztériumokban, ahol a szegény hivatalnokok harcot vívtak a degenerált arisztokráciával, mely legelni jött a polgárság rétjére, helyet követelve lecsúszott gyermekeinek. A tehetséges ember nehezen tudott az ilyen kanyargós ösvény mentében haladni, hajladozni, csúszkálni, belefeküdni ennek az emésztőgödörnek a sarába, ahol a jelentős koponyáktól mindenki irtózott. A becsvágyó szellem beleöregszik a hármas koronáért folytatott harcba, de azért nem utánozza V. Sixtust,[7] hogy irodafőnök lehessen. Nem maradt meg itt, és nem került ide más, csupán a tunyák, a tehetségtelenek és az ostobák. Így jött létre lassanként a francia közigazgatás középszerűsége. Mivel csupa kisszerű szellemből volt összetéve, a bürokrácia akadályt gördített az ország virágzása elé, hét évig fektette egy csatornaépítés iratait, mely egy egész tartomány gazdaságát fellendítette volna, mindentől visszariadt, állandósította a lassúságot, örökössé tette a visszaéléseket, ezek viszont a bürokrácia örökös létét biztosították. Pórázon tartott mindenkit, magát a minisztert is, végül elnyomta azokat a tehetséges embereket, akik elég merészek voltak, hogy megpróbáltak nélküle élni, vagy rávilágítottak ostobaságára. Éppen akkoriban jelent meg a nyugdíjasok listája, amelyben Rabourdin észrevette egy irodaszolga nevét olyan összeg kíséretében, mintha egy sebekkel átlyuggatott öreg ezredes lenne. Ebből kiolvashatta a bürokrácia egész történetét, az ebben gyökerező modern erkölcsöt, fekély volt ez is, és nyilvánvalóan mutatta a titkos erkölcsi bomlást. Párizs közigazgatásában nem volt valóságos alárendeltség, teljes egyenlőség uralkodott egy fontos iroda főnöke és az utolsó küldönc között: mindkettő ugyanannyit ért ugyanazon a porondon, ahonnan más tájakra vezet az uralkodás felé az út, mivelhogy egyformán közönséges hivatalnokot csináltak a költőből, a művészből és a kereskedőből. A hivatalnokoknak egymás közt sem volt semmi tekintélyük. A tömegnek minden mérték nélküli oktatása nem vezet-e manapság oda, hogy a minisztérium portásának fia dönt egy rangbéli embernek vagy egy nagybirtokosnak a sorsa felől, akinél az apja hajdan az ajtót nyitogatta? Aki utoljára érkezett, harcra kelhet a korábbival. Egy gazdag, fizetés nélküli gyakornok beszórhatja sárral főnökét, miközben csinos kétkerekűjén a Longchamp-on kocsizik a nőjével, és ostora hegyével mutatja meg neki az úton ballagó szegény családfőt, így szólván: „Ez a gazdám!” A liberálisok ezt az állapotot Haladásnak nevezték, Rabourdin azonban a hatalom szívébe beférkőzött Anarchiának tekintette. Nem izgága cselszövéseket látott-e mindenütt, amilyeneket eunuchok, nők és elhülyült szultánok szövögetnek a szerájokban, nem csupa apácás kicsinyességet, alattomos csipkelődéseket, iskolamesteri zsarnokoskodást, nagykövetek buzgalmán is túltevő diplomáciai sürgölődést egyetlen jutalom vagy előlépés érdekében; nem aktaszekerekbe fogott bolhák ugrándozását, s szaracén gonoszkodást akár magával a miniszterrel szemben is; s nem látta-e ugyanakkor a valóban hasznos embereket, akik dolgoztak, s léhűtők áldozataivá lettek, a hazájukhoz hű férfiakat, akik fölülemelkedtek a tehetetlenek tömegén, hogy aztán aljas árulás végezzen velük? Minden magasabb állás a királyság hatásköre helyett a parlament befolyása alá került, és így a hivatalnokok előbb vagy utóbb olyanná lettek, mint egy gép fogaskerekei: semmi más nem érdekelte őket, csak az olajozás. Ez a végzetes meggyőződés, amelyet jobb szellemek is vallottak, már nem egy lelkiismeretesen megfontolt s az ország titkos bajait feltáró emlékiratot fojtott meg, nem egy bátorságot tört össze, s szétmarta a keményebb kötésűek erélyét, mert ezek is elcsüggedtek az igazságtalanságtól, és közömbössé váltak a gondok áradatában. A Rotschild testvérek segédje egész Angliával levelezhet: egyetlen hivatalnok levelezhet minden megyefőnökkel; de míg egyik ezzel megteremti boldogulásának eszközét, a másik csak hasztalanul vesztegeti idejét, életét és egészségét. Ebből származik minden baj. Természetesen egy országon sem látszik meg azonnal, hogy a halál fenyegeti, mert egy tehetséges hivatalnok visszahúzódik, és egy középszerű ember foglalja el a helyét. Sajnos, a nemzetek fennmaradása számára egy ember sem látszik nélkülözhetetlennek. De amikor ez az összezsugorodási folyamat hosszú időn keresztül így tart, a nemzetek eltűnnek. Mindenki elmehet tanulság okáért Velencébe, Madridba, Rómába, Amszterdamba és Stockholmba, e hajdan roppant hatalommal tündöklő helyekre, melyeket a legfőbb tisztségekbe is beszivárgó kicsinyesség tett tönkre. Mikor harcra került a sor, minden ingatagnak bizonyult, és az állam elbukott egy gyenge támadástól. Imádni a szerencsés ostobát, nem búsulni a tehetséges ember bukásán: ez szomorú nevelésünknek és erkölcseinknek következménye, melyek gúny tárgyává teszik a szellem emberét, és a lángelmét kétségbeesésbe kergetik. De milyen nehéz volt megoldani a hivatalnokok felemelésének kérdését, mikor a liberalizmus az újságokon keresztül minden kis kalyibát telekürtölt azzal, hogy a hivatalnokok fizetése örökös lopás, mikor úgy tüntették fel a költségvetés megfelelő részében őket, mint piócák hadát, és minden évben megkérdezték, hová lesz egymilliárdnyi adó! Rabourdin úr szemében a hivatalnok a költségvetéshez viszonyítva olyan volt, mint a játékos a játékhoz viszonyítva: minden megtérül, amit beléje fektetnek. Minden nagy fizetésnek termelés az alapfeltétele. Ezer frankot fizetni évente egy embernek, és ezért egész napját igénybe venni: nem a lopás és a nyomor megszervezését jelenti-e? Egy gályarab kevesebbet dolgozik, és majdnem ugyanannyiba kerül. De ha megkívánjuk, hogy egy ember, akinek az állam évente tizenkétezer frankot ad, hazájának szentelje magát, ez a két fél számára egyaránt hasznos szerződés, s vonzó lehet a tehetséges embereknek is.

Ezek a meggondolások Rabourdint arra vezették, hogy újjá kell szervezni a hivatalnoki szervezetet. Kevés tisztviselőt kell alkalmazni, meg kell háromszorozni vagy kétszerezni a fizetéseket, és megszüntetni a nyugdíjakat, fiatal hivatalnokokat kell alkalmazni, mint Napóleon, XIV. Lajos, Richelieu[8] és Ximénez[9] tette, de sokáig meg kell tartani őket fontos beosztásokban, nagy tiszteletet mutatva irántuk: ezek voltak főbb szempontjai az államra és a hivatalnokokra egyaránt hasznos reformnak. Nehéz fejezetről fejezetre elmondani egy olyan tervet, mely az egész költségvetésre kiterjedt, és amely behatolt a közigazgatás legapróbb részleteibe, hogy aztán mindent összefoglaljon. De talán a legfontosabb reformokra való utalás elegendő lesz azok számára, akik ismerik a közigazgatási szabályzatot, úgyszintén azoknak is, akik nem ismerik. No de a történész számára veszélyes elmesélni egy olyan tervet, melynek nagyon is az a színe, mintha a kályhasutban gyártották volna. Mégiscsak szükséges felvázolni, hogy művén keresztül tegyük érthetővé az embert. Ha mellőzzük munkájának ismertetését, kétségesnek tarthatnák beszámolónkat, mely beérné azzal, hogy csak hangoztassa egy hivatalfőnök tehetségét vagy merészségét.

Rabourdin a főadminisztrációt három minisztérium között osztotta el. Úgy gondolta, hogy ha valamikor akadtak elég erős koponyák, melyek átfogták a belügyek és külügyek együttesét, Franciaországban ma sem fog hiányozni egy Mazarin,[10] egy Suger,[11] egy Sully[12] egy Choiseul,[13] egy Colbert,[14] hogy a jelenlegieknél sokkal nagyobb minisztériumokat irányítson. Azonkívül alkotmányos szemszögből három miniszter sokkal könnyebben egybe tudja hangolni a munkáját, mint hét. Továbbá sokkal nehezebb így tévedni kiválasztásukban. Végül lehetséges, hogy a királyság ilyen módon elkerüli az állandó minisztériumközi ingadozást, ami lehetetlenné teszi a tervszerű külpolitika folytatását vagy a belügyek jelentős jobbítását. Ausztriában, ahol különböző nemzetiségek különböző érdekeit kell egybehangolni és vezetni ugyanazon korona jegyében, két államférfi hordta a közügyek terhét, anélkül hogy összeomlottak volna. Vajon Franciaország szegényebb politikai tehetségekben, mint Németország? Az a meglehetősen kicsinyes játék, amelyet alkotmányos eljárásnak neveznek, túlzásaiban végül is, mint tudjuk, oda vezetett, hogy túlságos sok miniszter kellett a polgárság megsokszorozódott becsvágyának kielégítésére. Először is természetesnek látszott Rabourdin számára, hogy egyesítse a tengerészeti és a hadügyminisztériumot. Számára a tengerészet a hadügyminisztérium hatáskörébe tartozott, éppen úgy, mint a tüzérség, a lovasság, a gyalogság és a hadbiztosság. Nem értelmetlenség-e a tengernagyok és a tábornagyok közigazgatását megosztani, mikor céljuk egy: az ország védelme, az ellenség megtámadása, a nemzeti vagyon oltalmazása? A belügyminisztériumnak egyesítenie kell a kereskedelmet, a rendőrséget és a pénzügyeket, ha meg akar felelni nevének. A külügyminiszter hatáskörébe kell tartoznia az igazságszolgáltatásnak, a királyi ház ügyeinek és mindennek, ami jelenleg a belügyminisztériumban a művészetekre, irodalomra és a művészpártolásra vonatkozik. Minden támogatásnak közvetlenül a királytól kell származnia. Ez a minisztérium töltené be a kormányelnök szerepét is. A három minisztérium mindegyike összesen kétszáz tisztviselőt foglalkoztat a központi igazgatásban, melyben Rabourdin mindegyiküket összevonta, ahogy a régi monarchia idején is volt. Fejenként átlag tizenkétezer frankot véve alapul, a költségvetésnek ez a fejezete mindössze hétmilliót jelentett a jelenlegi húszmillióval szemben. Miután így háromra apasztotta a minisztériumok számát, egészen haszontalanná vált közigazgatási ágakat törölt el, azok hallatlan költségeivel együtt. Bizonyította, hogy egy kerület igazgatására elég tíz ember, egy megyére egy tucat, ami mindössze ötezer hivatalnokot jelentett egész Franciaországban (eltekintve az igazságszolgáltatástól és a hadseregtől), márpedig ezt a számot a jelenlegi minisztériumi alkalmazottak listája is felülmúlta. Viszont tervezetében a törvényszéki írnokok végezték a jelzálogügyeket; viszont a közmunkaügyi minisztériumra tartozott a használatra adott kincstári földek telekkönyvezése. Rabourdin a tervezetében a hasonló ügyeket ugyanazon központban egyesítette. Ilyenformán a jelzálog, a hagyatéki ügyek, telekkönyvezés nem lépte túl hatáskörét, és csupán három fizetés nélküli gyakornokra volt szüksége a törvényhatóságoknál és háromra a királyi ítélőszéknél.

Ennek az elvnek következetes alkalmazása vezette Rabourdint a pénzügyek reformjához. Minden adóbevételt egyesített, a tömegfogyasztást véve alapul a vagyon helyett, Szerinte békében egyedül a fogyasztás utáni adóztatás volt lehetséges. Az ingatlanok megadóztatását háború esetére kell fenntartani. Az állam csak akkor követelhet a földtulajdonostól áldozatot, ha annak megvédéséről van szó; béke idején azonban súlyos politikai hiba egy bizonyos határon túl a birtokost elijeszteni. Jelenleg pedig már elmúlt a nagy válságok ideje. Így tehát békében kölcsönt javasolt, mert a pénz állandó értékű, nem úgy, mint kedvezőtlen időkben, mikor ötvenszázalékos veszteségre is lehet számítani; háború esetére pedig ingatlanadót javasolt.

Az 1814-es és 1815-ös invázió, ahogy Rabourdin barátainak mondani szokta, Franciaországban megteremtett egy intézményt, amit sem Law-nak[15], sem Napóleonnak nem sikerült létrehoznia: a hitelt.

Sajnos Xavier ennek a csodálatos gépezetnek az igazi elveit még kissé érthetetlennek vélte, mivel munkáját 1820-ban kezdte el. Rabourdin a fogyasztást a közvetlen adókkal terhelte meg, és minden közvetett adózási eljárást megszüntetett. Az adó beszedését egyetlen, több cikkelyből álló jegyzék szabályozta. Áttörte azokat a feszélyező sorompókat, melyek a városokat körülvették, és ezáltal sokkal nagyobb bevételt biztosított, mert egyszerűsítette a behajtás jelenlegi hallatlanul költséges módját. Csökkenteni az adó súlyát – pénzügyileg nézve – nem abban áll, hogy csökkentjük magát az adót, hanem hogy jobban elosztjuk. A könnyítés azt jelenti, hogy növelik a tranzakciók tömegét, és szabadabb teret engednek nekik; az egyén kevesebbet fizet, és az állam többet kap. Ez a reform, amely óriásinak látszik, igen egyszerű gépezeten nyugodott.

Rabourdin a személyes és ingó vagyon utáni adót az általános fogyasztás leghűbb tükrének tekintette. A személyes vagyont Franciaországban csodálatosan kifejezi a lakbér, a szolgák száma, a luxuslovak és fogatok, ami után könnyű adót kivetni. A lakás és a berendezés keveset változik, és nehezen tűnik el. Miután rámutatott arra, hogy a jelenleginél sokkal egyszerűbb ingóságmegadóztatási jegyzéket kell készíteni, felosztotta az eddigi közvetettnek nevezett kincstári adót megfelelően százalékolt egyéni összegekre. Az adó dolgok vagy személyek után beszedett pénz, többé-kevésbé tetszetős álarcok alatt; ezek az álarcok jók voltak, amikor a pénz erőszakos behajtásáról volt szó, de nevetségesek egy olyan korszakban, amikor az osztály, amelyre az adó nehezedett, jól tudta, hogy miért szedi be tőle az állam, és milyen gépezet segítségével juttatja vissza. Valóban, a költségvetés nem páncélszekrény, hanem öntözőkanna; minél több vizet vesz fel és áraszt szét, annál jobban virul az ország. Ilyenformán hatmillióra téve a jómódú adózókat (ezek létét a gazdag adózók lajstromának csatolásával is bizonyította), nem többet ér-e, ha közvetlenül követeli tőlük a boradót, mint a gyűlöletes ajtó- és ablakadót, és így jut kétszázmilliónyi bevételhez, anélkül hogy a termék megadóztatásával gyötörnék az adózót? Az adónak ilyen természetű szabályozásával a valóságban mindenki kevesebbet fizet, az állam többet szed be, és a fogyasztók az árukért alacsonyabb árat fizetnek, melynek kialakításába az állam nem szól bele végtelen tortúráival. Rabourdin megtartotta a szőlőművelési adót azért, hogy ezt a foglalkozást saját terményeinek túlságos bősége ellen megvédje. Aztán, hogy a szegény adófizetők fogyasztásához is hozzáférjen, bevezette a szatócsok forgalmi adóját is, ezt annak a helynek népsűrűsége szerint vetette ki, ahol laktak. Így a kincstár három formában is – boradóval, termelési adóval és forgalmi adóval – kényszer és zaklatás nélkül óriási bevételhez jutott abból a forrásból, amelyre valamikor óriási adó – saját magának és tisztviselőinek közös szerzeménye – nehezedett. Az adó most a gazdagokat sújtotta, és nem a szegényeket kínozta. Egy másik példa. Tegyük fel, hogy fejenként egy vagy két frank illeték terheli a sójogot, ami tíz- vagy tizenkétmilliót jelent; így a mai sóadó eltűnik, a szegény lakosság fellélegzik, a mezőgazdaság megkönnyebbül, az állam sem jár rosszabbul, s az adózók sem panaszkodhatnak. Minden adófizető, legyen bár többé-kevésbé ipari vagy mezőgazdasági, közvetlenül részesülne ennek az adóztatási módnak az áldásaiban, aminek következtében a vidék élete megjavulna, és fellendülne a kereskedelem. Végül az állam tapasztalhatná, mint szaporodnak évről évre a jómódú adófizetők. Eltüntetve a közvetett adók adminisztrációját, ezt a rendkívül költséges gépezetet, mely állam az államban, az állampolgárok és a kincstár hallatlanul sokat nyerne a dolgon – már csak a behajtási költségek megtakarításával is. A dohánytermelést és a tubákgyártást bérbe adnák állami felügyelet alatt. Ez a jövedéki rendszer, melyet az új dohányjövedéki törvény megalkotásakor Rabourdin mellőzésével mások dolgoztak ki, olyan meggyőző volt, hogy szinte lehetetlennek látszott a végrehajtása, ha ezt a jó üzletet nem a nemzetgyűlés kezelésére bízták volna, amint az akkori kormány tette. Alapjában véve nem is annyira pénzügyi, mint kormányzati kérdés volt. Az állam többé semmit sem tartott saját kezelésében, sem az erdőket, sem a bányákat, sem a földművelést. Rabourdin szemében az állam mint birtoktulajdonos közigazgatási ellentmondásnak tetszett. Az állam nem tudja megművelni birtokait, és ugyanakkor az adótól is elesik, tehát kétszeresen veszít. Ugyanaz a helyzet az állami üzemek tekintetében is, mint a mezőgazdasági termelésben. Az állam sokkal drágább áruhoz jut hozzá, mint a kereskedelem révén, az áruk sokkal lassabban készülnek, és nem érvényesítheti jogait az iparral szemben, amelytől megvonja a segélyezést. Vajon úgy kell-e vezetni egy országot, hogy az állam gyárt, ahelyett hogy gyártatna, és birtokol, ahelyett hogy különböző birtokokat létesítene? Rabourdin rendszerében az állam semmiféle pénzóvadékot nem követel. Rabourdin nem fogadott el mást, csak a jelzálogos óvadékot. Mégpedig azért, mert ahol az állam az óvadékot természetben őrzi, ott megnehezíti a pénz mozgását; ahol nagyobb kamatlábbal hasznosíthatja, mint amilyent ad, ott szemtelenül lop; ahol veszt, ott ostobaságot követ el, s végül, ha egy nap az óvadékok tömege felett rendelkezik, bizonyos esetekben szörnyű csődöt készít elő. A földadó tehát nem tűnne el teljesen: Rabourdin megőrizte valami gyenge maradványát, mint kiindulópontot háború esetére. De a mezőgazdasági termékek nyilvánvalóan szabad piacot találnak, és az ipar, alacsony áron jutva a nyersanyagokhoz, versenyre kelhet a külföldi árakkal a vámok csalárd segítsége nélkül. A gazdagok ingyen kormányozzák a megyéket, viszont bizonyos feltételek mellett főrendiházi tagságot kapnak. A bírák, a tudós testületek, az alacsonyabb rendű tisztek rendes fizetéshez jutnak. Kiterjedt munkaköre és jelentős fizetése folytán minden tisztviselő óriási megbecsüléshez jut, mindegyik maga gondoskodik jövőjéről, és Franciaország testét nem rágja többé a nyugdíjak rákja. Végeredményben Rabourdin csak hétszázmillió kiadási költséget és ezerkétszázmillió bevételt számított ki. Évi ötszázmillió visszatérítés sokkal többet jelent tehát, mint az a sovány törlesztés, melynek hibáit éppen most mutatta ki. Szerinte az állam ebben az esetben is tőkepénzes módjára viselkedik, ahogy már láttuk, milyen makacsul ragaszkodott a földbirtokos és gyáros szerepéhez. Végül, hogy megrázkódtatás nélkül hajthassa végre a reformokat, és elkerülje a hivatalnokok Szent Bertalan éjszakáját,[16] Rabourdin húsz esztendőt kért.

Ilyen gondolatok értek meg ebben az emberben, mióta helyét La Billardiére úrnak, ennek a tehetségtelen embernek adták. Ez a látszólag oly nagy és valójában oly egyszerű terv, mely annyi haszontalan vezérkart és alantas állást tüntetne el, szüntelen számításokat, pontos statisztikákat és kézzelfogható bizonyítékokat igényelt. Rabourdin hosszasan tanulmányozta a költségvetés mindkét oldalát, a különböző bevételeket és a kiadásokat. Sok éjszaka fent maradt, felesége tudta nélkül. De korántsem volt elegendő, hogy merészen kigondolja tervét, és befedje vele a közigazgatás hulláját: egy értelmes minisztert kellett meggyőznie helyességéről. Rabourdin sikere tehát egy erjedésben levő politikai rendszer nyugalmi állapotától függött. Nem tekintette a kormányzatot még véglegesen kialakultnak, csak akkor, ha háromszáz képviselőnek meglesz a bátorsága, hogy szilárd és rendszeresen kormánypárti többséget alkosson. A közigazgatás ezen az alapon működött, mikor Rabourdin befejezte tervét. Ebben a korszakban a Bourbonok teremtette béke fényűzése elfeledtette a háborús idők csillogását, mikor Franciaország hatalmas táborként tündökölt, tékozlóan és nagyszerűen, mert győzött. A spanyolországi hadjárat[17] után úgy látszott, hogy a kormányzat a békés fejlődés útjára lépett, és három hónap óta új uralom kezdődött, ahol semmilyen akadályra nem kellett számítani, mert a baloldali liberalizmus éppen olyan lelkesedéssel üdvözölte X. Károlyt, mint a jobb. Ez a legtisztább látású embereket is megtévesztette. A pillanat tehát kedvezőnek tűnt föl Rabourdin számára.

Vajon nem a kormányzati rendszer hosszú életének záloga-e egy ilyen óriási kihatásokkal járó reform felvetése és végrehajtása?

Sohasem volt tehát Rabourdin annyira gondokba merülve, mint most, amikor reggel az utcákon át a minisztériumba ment, és este fél öt felé hazaindult.

Rabourdinné meg elrontott életén szomorkodott, és keserűen gondolt arra, hogy titokban dolgoznia kell, ha szépen akar öltözködni; soha még ilyen elégedetlen nem volt, de ragaszkodott férjéhez – magasabb rendű asszonyhoz méltatlannak találta azokat a szégyenletes módszereiket, melyekkel néhány hivatalnok felesége elégtelen fizetését pótolta. Ezért szüntetett meg minden kapcsolatot Colleville-néval, akinek akkor Francois Kellerrel volt viszonya, és akinek estélyei nemegyszer homályba borították a Duphot utcaiakat. A politikai gondolkodó mozdulatlanságát és az elszánt dolgozó szórakozottságát az irodai gondok által elcsigázott hivatalnok apátiájának tekintette, akit leterített a nyomor legszánandóbb formája, a napról napra való szűkös tengődés, és egyre sóhajtozott, hogy olyan férfihoz ment, akiben nincsen energia. Ebben az időben határozta el, hogy maga alapozza meg férje szerencséjét, és mindenáron a felső körökbe emeli, de elrejti előle ennek a műveletnek az eszközeit. Elgondolásaiban szellemi függetlensége jelentkezett, mely a kicsinyes előítéletekkel törődő asszonyoktól megkülönböztette, és fölébük emelte, s mit sem törődött a társadalom korlátaival. Haragjában megfogadta, hogy saját fegyvereikkel győzi le az ostobákat, s ha kell, ő maga is harcba száll. Hiszen magasról nézte a dolgokat. Az alkalom kedvező volt. La Billardiére urat halálos betegség támadta meg, mely néhány nap alatt végezhet vele. Ha Rabourdin lesz az utódja, akkor biztosan elismerik tehetségét – mert Célestine egy pillanatig sem kételkedett, hogy ura ért a közigazgatáshoz –, s végül megkapja az államtanácsosi rangot, amit hajdan megígértek neki; látta már mint királyi biztost, amint a törvényjavaslatokat védelmezi az országgyűlésen: ebben segíteni fog neki! Ha szükséges, akár titkára is lesz: éjszakákon át vele marad. Mindezt azért, mert szép hintóban akar végighajtani a Bois de Boulogne-on, lépést tartani Delphine de Nucingennel, olyan tündöklővé tenni szalonját, mint Colleville-néé volt, hogy meghívják a nagy minisztériumi ünnepségekre, hogy hallgatói legyenek, hogy azt mondják róla: „Lám, az x-beli Rabourdinné” (még nem sejtette, hol fekszik nemesi földbirtoka) – mint ahogy Firmianinéről, d’Espard-néről, d’Aiglemont-néről, Cariglianónéről szoktak beszélni. Mindenekelőtt azért, hogy elfelejthesse a gyűlöletes Rabourdin nevet.

Ezek a titkos tervek bizonyos változásokat okoztak házaséletükben. Rabourdinné szilárd léptekkel megindult az adósság útján. Inast fogadott, megparancsolta, hogy szerÈny, barna alapú, vörös csíkos libÈriát viseljen, felfrissítette szobája bútorzatát, kárpitját kicserÈltette, sűrűn hozatott szÈp virágokat, s egÈsz lakását megtömte az akkor divatos apróságokkal – s míg rÈgebben csak módjával költekezett önmagára, öltözetÈt most habozás nÈlk¸l hozta összhangba remÈlt rangjával, s talált is pár olyan ¸zletet, ahol előre leszámították neki hadjárata eredmÈnyeit. Hogy szerdai fogadónapját minÈl divatosabbá tegye, minden pÈnteken nagy vacsorát adott, s vendÈgei így kÈnytelenek voltak szerdán is benÈzni egy csÈsze teára. E vendÈgeket ¸gyesen a befolyásos kÈpviselők Ès olyan emberek köz¸l választotta, akik előbb vagy utóbb segítsÈgÈre lehettek terveiben. Egyszóval, igen előkelő társaságot teremtett magának. Jól szórakoztak nála, legalábbis így mondták, Párizsban pedig ez elÈg az emberek odavonzására. Rabourdint annyira lekötötte nagy Ès súlyos munkájának befejezÈse, hogy Èszre sem vette háztartása e hirtelen fÈnyűzÈsÈt.

Így hát az asszony Ès a fÈrfi ugyanazt az erődöt ostromolta, párhuzamos vonalakon harcolva, egyik a másik tudta nÈlk¸l.

A minisztériumban ez idő tájt mint államtitkár egy bizonyos Clément Chardin des Lupeaulx úr tündökölt. Egyike volt azoknak a személyiségeknek, akiket pár évig felszínen tart, aztán egy viharos napon elsodor a politikai események árja, s egyszerre csak a parton látjuk őket kivetve, meglehetősen távol, mint valami hajóroncsot, bár még akkor is látszanak valaminek. Az utazó eltűnődik, hogy vajon ebben a roncsban voltak-e értékes áruk, nem szolgált-e fontos körülmények között, nem segített-e valamilyen ellenállásban, s nem hordta-e egy trón bársonyát vagy egy királyság tetemét? Clément des Lupeaulx (a Lupeaulx elnyelte a Chardint) hatalma tetőpontján delelt. A leghíresebb életpályákon éppen úgy, mint a legszürkébbekében, az állatoknál éppen úgy, mint az államtitkároknál, mindig van zenit és nadír, egy bizonyos periódus, mikor a szőrzet valósággal ragyog, és káprázatosan csillog a szerencse. A meseköltők világában des Lupeaulx a rókák közé tartozott, s főfoglalkozása az volt, hogy megfelelő áldozatokat keresett, s mert ennek a drámának ő az egyik főszereplője, már csak azért is Èrdemes bővebben foglalkozni vele, mivel a júliusi forradalom[18] megszüntette ezt a hivatalt, holott rendkívül hasznos volt az alkotmányos minisztereknek.

A moralisták rendszerint a nyilvánvaló aljasságokat ostorozták. Az ő szemükben csak az számít bűnnek, amit az esküdtszék vagy a rendőrbíróság elé visznek, viszont észre sem veszik a társadalmi ravaszkodásokat: a törvényt kijátszó ügyeskedések vagy fölöttük, vagy alattuk vannak, nincs hozzájuk sem nagyítójuk, sem messzelátójuk; ők csak a jól látható vaskos szörnyűségeket hajszolják. Mivel ragadozókra vadásznak, elhanyagolják a csúszómászókat, s a vígjátékírók szerencséjére, őnekik engedik át azokat az árnyalatokat, amelyek a des Lupeaulx urak tollazatán ragyognak. Ez az államtitkár hasonlított mindazokhoz a középszerű emberekhez, akik a politika világának nagy többségét alkotják: önző volt és rettentő hiú, hajlékony és mégis büszke, kicsapongó és nagy ínyenc, mohó az adósságai miatt, hallgatag, akár a sír, amely mindent magába zár, nehogy meghazudtolja a köznépnek szóló feliratot, elszántan vakmerő, ha ki akar valamit járni, szeretetre méltó és szellemes, a szó legteljesebb értelmében; mindig a kellő pillanatban gúnyos, teli tapintattal; viszont bárkit cinkosává tett egy simogatással vagy oldalba döféssel, átugrotta a legszélesebb árkot, mégpedig kellő művészettel; szemérmetlenül voltaireiánus volt, de azért szívesen eljárt az Aquinói Szent Tamás-templom miséire, ha tudta, hogy ott jó társaságra lel. Mivel a mások tudásából élt, a hallgató szerepét választotta, s e téren nem is volt nála senki figyelmesebb. Éppen ezért az émelygésig hízelgő volt, hogy gyanút ne keltsen, átható volt, mint az illat, és megnyerő, akár egy nő. Közel járt a negyvenedik évéhez, és fiatalsága sokáig kétségbe ejtette, mert érezte, hogy politikai pályafutását csakis a képviselőségre alapíthatja.

Hogyan jutott el idáig? – kérdezheti az olvasó. Igen egyszerűen: afféle politikai Bonneau[19] módjára, des Lupeaulx szívesen vállalta mindazokat a kÈnyesebb megbízásokat, amelyek sem tisztessÈges, sem tisztessÈgtelen embereknek nem valók, hanem az olyan megbízható Ès rejtelmes lÈnyekre bízzák őket, akik mellett kiállni, vagy akiket megtagadni tetszÈs szerint lehet. Így hát ő a helyzetÈnÈl fogva mindig bent maradt a pácban; viszont a bukás Èppen úgy előrevitte, mint a siker. Belátta ugyanis, hogy a hatalomnak sz¸ksÈge lehet affÈle takarítónőre a Restauráció idejÈn, mikor egyre folytak a tárgyalások az emberek, dolgok, a már megtörtÈnt tÈnyek s a mÈg csak a horizonton mutatkozók között. Ha egyszer egy ilyen öregasszony betelepszik egy háztartásba, s tudja, hogyan kell ágyazni, hova kell söpörni a szemetet, hova kell dobni s honnan kell előhúzni a háziak szennyesÈt, hova zárják az ez¸stöt, hogyan kell elhallgattatni egy hitelezőt, kiket lehet fogadni, Ès kiket kell kidobni; az ilyen teremtÈs lehet bűnös, piszkos, dongalábú vagy fogatlan, játszhat lutrin, s mÈg lophat is, csak hogy tovább játszhasson – a gazdái megszokásból is szeretni fogják, előtte tanácskoznak a legválságosabb kör¸lmÈnyek között is; mindig jelen van, kibúvókat talál, megszimatolja a titkokat, s kellő pillanatban hozza a pirosítót vagy a kendőt, hagyja, hogy szidják, azt se bánja, ha legurítják a lÈpcsőn, másnap gazdái ÈbredÈsekor víg kÈppel hozza a legfinomabb erőlevest. Bármilyen nagy is egy államfÈrfi, sz¸ksÈge van ilyen takarítónőre, aki előtt gyenge Ès határozatlan lehet, kÈrdezhet s felelhet magának, akivel vitázhat saját sorsáról, s nekibátorodhat az új harcra. Vajon nem olyan ez, mint a puhafa, melyből kipattan a tűz, ha a vademberek kemÈnyfához dörzsölik? Nem egy lángÈsz lobbant fel ilyen módon. Napóleon pÈldául Berthier-vel[20] élt ilyen háztartásban. Richelieu meg Joseph páterrel.[21] Des Lupeaulx bárkivel. Barátja maradt a bukott miniszternek, s játszotta a közvetítőt közöttük és az újonnan érkezők között, mintegy bebalzsamozva az utolsó hízelgést, s illatot szórva az első új bókra. Egyébként remekül értett azokhoz az apróságokhoz, amelyekre az államférfiaknak nincs idejük: megértett minden kívánságot, kitűnően engedelmeskedett, aljasságán ő mulatott legelőször, így szépítve és egyszerre magasabb régiókba emelve azt, mindig olyan szívességgel kötelezte le az embereket, melyet nehéz volt elfelejteni. Így, mikor át kellett ugrani a Császárságot a Restaurációtól elválasztott széles árkon, mikor mindenki keresett átjárópallót, mikor a Császárság csahosai csak úgy áradoztak a hódolattól, külföldre utazott, és hatalmas összegeket szedett össze az uzsorásoknál, és vakmerően mindent kockára téve, e pénzen összevásárolta XVIII. Lajos király kinnlevőségeit, s elsőnek számított így le majdnem hárommilliót húszszázalékos haszonnal, mert még az a szerencséje is megvolt, hogy a két végzetes esztendő: 1814 és 1815[22] közt működhetett. A hasznot ugyan Gobseck, Werbrust Ès Gigonnet urak, e vállalkozás pÈnzszedői zsebeltÈk be; de des Lupeaulx ezt nekik megígÈrte, hisz ő nem egy tÈtet, hanem az egÈsz bankot játszotta meg, jól tudva, hogy XVIII. Lajos nem felejti majd el ezt a tisztogatást. Csakugyan, des Lupeaulx-t kineveztÈk az államtanács tagjának, a Szent Lajos-rend[23] lovagjának és a becsületrend tisztjének.

Ha már ilyen magasra hágott, ügyes ember módjára iparkodott a felszínen maradni; mert a tábornokok nem sokáig tartják el a haszontalan kenyérpusztítókat abban az erődítményben, ahová sikerült becsúszniuk. Így aztán házvezetőnői s közvetítői mesterségét ingyenes orvoslással is párosította, valahányszor a hatalom valami titkos betegségben szenvedett. A Restauráció állítólagos vezető szellemeiben egykettőre felismerte a mélységes alsóbbrendűséget, a rájuk szakadó események sodrában; így hát könnyen felszínen tartotta ezeket a politikai átlagembereket, s minden új válság alkalmával azonnal szállította, sőt eladta nekik azt a bizonyos megváltó jelszót, amelyhez a jövendő tehetséges emberei igazodtak.

Ne higgyétek, hogy ezt magától találta ki; hiszen akkor lángelme lett volna, holott csak szellemes ember volt. Ez a róka eljárt mindenüvé, felcsipkedte a véleményeket, kikutatta, mi rejlik az emberek lelkiismeretében, s felfogta belső hangjukat. Úgy szüretelte a tudást, mint egy igazi s fáradhatatlan politikai méhecske. Ez a két lábon járó szótár nem úgy tett, mint Bayle[24] híres szótára, mely minden vÈlemÈnyt vÈgkövetkeztetÈs nÈlk¸l idÈz; olyan tehetsÈge volt, mint a lÈgynek, s a konyhában mindig a legfinomabb húsra szállt. Épp ezÈrt az államfÈrfiak nÈlk¸lözhetetlen embernek tartották. Ez a vÈlemÈny idővel oly mÈlyen begyökerezett az elmÈkbe, hogy azok a becsvágyók, akik vÈgre befutottak, sz¸ksÈgesnek találták des Lupeaulx befeketítÈsÈt, csak hogy ne hághasson magasabbra; viszont nyilvános súlytalanságát titkos fontosságával kárpótolták. Mindamellett ez a gondolathalász előlegeket is követelt, ÈrezvÈn, hogy mindenki támogatja. Így fizetÈst húzott a nemzetőrsÈg vezÈrkarától, ahol kÈnyelmes hivatalát Párizs városa fizette, egyben kormánybiztos is volt valamelyik rÈszvÈnytársaságnál, azonkív¸l fel¸gyelő a királyi udvartartásban. Hivatalosan kÈt helyen rendelkezett, s ezek a költsÈgvetÈsben is szerepeltek: államtitkár volt Ès államtanácsi előadó.

Pillanatnyilag nem akart mást, csak a becsületrend parancsnokságát, udvari kamarási címet, grófságot és képviselőséget. De ahhoz, hogy képviselő legyen, legalább ezer frank adót kellett fizetnie, márpedig des Lupeaulx nyomorult vityillója legfeljebb ötszáz frank évjáradékot hozott. Honnan kerítse hát elő a pénzt, hogy kastélyt építhessen, hogy tekintélyes birtokkal vegye körül, s hogy ott úri szerepet játsszon az egész vidék bámulatára? Jóllehet mindig máshol vacsorázott, jóllehet kilenc esztendeje az állam költségén lakott, s bár még a kocsiját is a minisztérium fizette, des Lupeaulx-nek, mikor e regény kezdődik, semmi egyebe nem volt a világon, mint csekély harmincezer franknyi készpénzadóssága, amelyet senki sem vitathatott el tőle. Csakis egy jó házasság vihette révbe ezt a törtetőt, csakis ez emelhette ki adósságai zátonyából; de hát a jó házasság előmenetelétől függött, előmenetele pedig az kívánta, hogy képviselő legyen.

Miközben egyre ebből a végzetes körből próbált kitörni, nem látott más megoldást, csak valami igen nagy, különleges szolgálatot vagy pedig valami jó kis vállalkozást. De sajnos, az összeesküvések meglehetősen divatjukat múlták, s a Bourbonok látszólag minden pártot legyőztek. Másfelől, fájdalom, pár év óta a kormányt úgy megtépázták a baloldal ostoba vitatkozásai – mellyel minden kormányt lehetetlenné akartak tenni Franciaországban –, hogy üzleti ügyekről már-már szó sem lehetett: a legjobb üzleteket utoljára Spanyolországban kötötték, eleget is lármáztak emiatt! Amellett des Lupeaulx még azzal is megnehezítette helyzetét, hogy őszintén hitt minisztere barátságában, s oktalanul kikottyantotta neki, mennyire szeretne már miniszteri karosszékben ülni. A miniszterek kitalálták, honnan származott ez az óhaja: des Lupeaulx szerette volna végre megszilárdítani a helyzetét, hogy ne függjön örökké minisztereitől. Az agár fellázadt a vadász ellen; a miniszterek felváltva rugdosták és simogatták, s vetélytársakat kerestek neki; de des Lupeaulx úgy viselkedett velük, mint ügyes kegyencnő újonnan támadt vetélytársnőivel: csapdákat állított fel, amibe sorjában belehulltak, s ő aztán könnyen végzett velük. Minél jobban érezte helyzete fenyegető voltát, annál inkább áhítozott valami elmozdíthatatlan helyre; de most kétszeresen ravasznak és elővigyázatosnak kellett lennie. Egyetlen perc alatt elveszthetett mindent. Egyetlenegy tollvonás megfoszthatta a nemzetőrségben viselt ezredesi rangjától, felügyelői tisztségétől, kényelmes részvénytársasági állásától, két jól fizetett hivatalától s azoknak minden előnyeitől: egyszóval, mind a hat fizetésétől, melyeket az álláshalmozási törvény vésztüzénél iparkodott megőrizni. Gyakran úgy fenyegette miniszterét, mint egy szerető a barátját, kijelentve, hogy nemsokára egy gazdag özvegyet vesz feleségül: akkor aztán a miniszter megint hízelgett a kedves des Lupeaulx-nek. Egyszer, mikor újra megbékéltek, azt ígérték neki, hogy az első üresedéskor a Történettudományi Akadémia tagjává választják. „Sokat érek vele” – gondolta. Pompás állása volt, és Clément Chardin des Lupeaulx úgy élt, mint gazdag talajba ültetett, dús fa. Kedvére engedhetett hajlamainak, szeszélyeinek, erényeinek és hibáinak.

Íme, mindennapos tevÈkenysÈge: öt-hat meghívás köz¸l ki kellett választania azt a házat, ahol majd legjobb lesz a vacsora. Reggel, felkelÈskor a minisztert Ès felesÈgÈt szórakoztatta, megcirógatta gyerekeiket, Ès eljátszogatott vel¸k. Aztán egy-kÈt órát dolgozott, vagyis elter¸lt egy öblös karosszékben, hogy átfussa az újságokat, lediktálja egy-egy levél szövegét, feleket fogadjon, ha minisztere nem volt ott, elmagyarázza a napi munkát, elkapjon vagy továbbadjon pár cseppnyi udvarbéli szenteltvizet, szemüvegén át belepislantson a kérvényekbe, vagy rájuk firkantsa kézjegyét, ami azt jelentette, hogy: Fütyülök rá, csináljatok, amit akartok! Mindenki tudta: ha des Lupeaulx érdeklődik valaki vagy valami iránt, akkor személyesen veszi kezébe a dolgot. A főtisztviselőknek megengedte, hogy kényesebb dolgokról bizalmasan beszélgessenek, meghallgatta pletykáikat is. Időnként elment a királyi kastélyba, hogy megtudja, mi a divatos beszédtéma. Végül megvárta a minisztert, aki a képviselőházból jött, ha ott ülés volt, és megkérdezte tőle, nem kell-e valami tervet kiagyalni vagy irányítani. Azután ez a minisztériumi szibarita átöltözött, megvacsorázott és nyolctól hajnali háromig vagy tizenöt szalont is végiglátogatott. Az Operában az újságírókkal beszélgetett, mert ezekkel nagyon jó viszonyban volt; kölcsönösen szíveskedtek egymásnak, ő előadta nekik saját rémhíreit, és meghallgatta az övéiket; megakadályozta őket abban, hogy ilyen vagy amolyan terveik miatt támadják a minisztereket, mert ez – így magyarázta – nagyon fájna feleségüknek vagy szeretőjüknek.

– Írja meg, hogy a törvényjavaslat nem ér semmit, bizonyítsa be, ha tudja; de azt ne írja, hogy Mariette rosszul táncol. Tiporjon bele, ha tetszik, a szépnem iránti vonzalmunkba, de ne szellőztesse ifjúkori csínytevéseinket. Hogy az ördögbe is! Mi is csináltunk elég bolondságot ifjúkorunkban, és önök sem tudhatják, mivé lehetnek egy szép napon, ön például, aki most a Constitutionnel[25]hasábjait paprikázza, ön is lehet egyszer még miniszter…

Viszont des Lupeaulx kedveskedett is az újságíróknak, elhárította az akadályokat egy-egy darabjuk előadása elől, jutalmakat vagy jó vacsorákat osztogatott, ígérte, hogy kisegíti őket ügyes-bajos dolgaikban. Különben is szerette az irodalmat, és pártfogolta a művészeteket: kéziratokat gyűjtött, pompás albumokat, amelyekhez gratis jutott, rajzokat, képeket. Támogatta a művészeket, és sosem ártott nekik, sőt megsegítette őket, valahányszor hiúságuk olcsó kielégülést keresett. Szerették is a színészek, az újságírók és a művészek. Hisz mindannyian, azok is, ő is, egyformán romlottak és egyformán lusták voltak; aztán meg oly jól csúfolódtak két pohár bor vagy két színésznő között! Hát hogyne váltak volna jó barátokká? Ha des Lupeaulx nem államtitkár, bizonnyal újságíró lenne. Így történt aztán, hogy des Lupeaulx egyetlen sebet sem kapott a gúnyversek évtizedes pergőtüzében, amely végül is rést ütött a hatalom bástyáin, és megnyitotta az utat a forradalomnak.

Amikor a minisztérium kertjében látták labdázni a herceg gyermekeivel, a kishivatalnokok törhették a fejüket, vajon hogy is jutott e befolyáshoz, és miben áll a munkája, míg a nagyfejűek a legveszedelmesebb Mefisztót látták benne! Imádták, s kamatostul adták vissza a hízelgéseket, amelyeket e felsőbb körökben des Lupeaulx oly bőkezűen osztogatott. A kisemberek számára megfejthetetlen volt, kiismerhetetlen maradt, akárcsak egy egyiptomi hieroglifa, de a beavatottak oly tisztán látták hasznosságát, mint egy hármasszabályt. Neki kellett rendet tartani a tanácsok és ötletek zűrzavarában, neki kellett vállalnia a szóbeli jelentéseket. Így aztán a minisztériumi Napóleon e kis marsallja ismerte a parlamenti politika összes titkait, visszaédesgette a közönyösöket, előterjesztette, közvetítette és eltemette a javaslatokat, ő mondta ki az igent vagy a nemet, ha a miniszter maga nem merte kimondani, ő állta a kétségbeesés vagy a harag első rohamát, és így miniszterével együtt panaszkodott vagy nevetett. S mivel ugyanakkor des Lupeaulx titokzatos kapocs is volt, aki nem egy érdeket kötött a királyi palotához, gyónta tói némaságban hol semmit, hol meg mindent tudott, aztán meg ő mesélte miniszteréről azt, amit egy miniszter nem mesélhet önmagáról. Végül, ezzel az agyafúrt Hephaisztionnal[26] szemben a miniszternek sem kellett színészkednie: levehette parókáját, és kivehette fogsorát, megszabadulhatott aggályaitól, és papucsba bújhatott, lehánthatta számítgatásait, és kibújhatott lelkiismeretéből. De des Lupeaulx-nek sem volt mindig rózsás az élete; hízelgett miniszterének, és tanácsokat adott neki; hízelegnie kellett, hogy tanácsokat adhasson, hízelegve kellett e tanácsokat adnia, és a tanácsok mögé rejteni hízelgését. Így aztán az effajta politikusoknak eléggé megsárgul a képük. Állandó bólogatásuk – mert hisz mindig igazat adtak, vagy legalábbis úgy tettek – különös jelleget adott fejüknek. Hisz mindig helyeseltek, bármit mondtak is előttük. Beszédjüket ily kifejezésekkel tarkázták: de, hanem, mindamellett, én nem így cselekednék, ha az ön helyében lennék (ilyesmit gyakran mondtak: ha az ön helyében lennék), mind e szavak csak az esetleges ellentmondást akarták előkészíteni.

Clément des Lupeaulx valaha jóképű ember lehetett: öt láb négy hüvelyk magas volt, enyhén pocakos, a jó ételektől piroslott a képe, megviselt arcát rövidre nyírt, rizsporos haj keretezte, kecses kis szemüveget viselt. Valószínűleg hajdan szőke volt, de hajának színét már csak kezének, e párnázott és kissé szögletes vénasszonykéznek szőrzete jelezte, amely rövidre nyírt körmeivel egy szatrapa kezére emlékeztetett. Finom vonalú lába volt. Öt óra után des Lupeaulx mindig áttört selyemharisnyát és félcipőt húzott, fekete nadrágba, kasmírmellénybe, vésett gombos királykék ruhába öltözött, s mindezt egy nem illatosított batisztkendő, aranylánc és természetesen a rendjelsor egészítette ki. Reggel viszont magas cipő ropogott szürke pantallója alatt, és derekán az intrikusok rövidre szabott, szűk császárkabátja feszült. Ilyenkor jobban hasonlított holmi ravasz ügyvédhez, mint egy miniszterhez. A szemüveghez szokott és kissé merev tekintete csak még rútabbá tette, ha olykor, hátrányára, levette pápaszemét. Az ügyes bírák, a becsületes emberek, akik csak az igazság légkörét tudják elviselni, nem állhatták des Lupeaulx-t. Bájoló modorán átütött a hazugság, barátságos tiltakozásait, kopott kedveskedéseit csak ostoba emberek érezték újnak. A vesékbe látó ember hamarosan észrevette, hogy korhadt deszkával van dolga, amelyre nem tanácsos rálépni. Amióta a szép Rabourdinné elhatározta, hogy kezébe veszi férje hivatali karrierjét, azonnal átlátott des Lupeaulx-n, és tanulmányozta is, van-e e korhadt deszkában elegendő szilárdság, hogy átléphessen rajta a kishivatalból a magasabb osztályba, a nyolcezerből a tizenkétezer frankba. A nagyszerű asszony azt hitte, hogy kijátszhatja a ravasz politikust. Des Lupeaulx is hozzájárult hát ahhoz, hogy Rabourdinék háztartása annyi pénzt emésztett fel a múltban és azóta is.

A Duphot utca a Császárság idején épült, és egynéhány előkelő külsejű és jó beosztású ház díszítette. Rabourdinné házának is kitűnő volt a beosztása, s ez olyan előny, amely egykettőre megnemesíti az otthoni életet. Az udvar felől megvilágított tágas és csinos előszoba a nagy szalonba vezetett, amelynek az ablakai viszont az utcára nyíltak. A szalontól jobbra volt Rabourdin hálószobája és dolgozója, mellettük az ebédlő, ahová az előszobából lehetett bejutni; balra a háziasszony hálószobája és öltözője, s mellettük a kislány lakása. A fogadások alkalmával Rabourdin dolgozószobája és az asszony szobája nyitva maradt. A tágas szobákban választékos társaság jöhetett össze, s nem kellett attól a nevetséges légkörtől félni, amilyent egyes polgári házak estélyein lehet tapasztalni, ahol a hevenyészett fényűzés ellentétben áll a hétköznapok szokott hangulatával. A szalont újra bevonták sárga selyemtapétával, melyet barna díszítés élénkített. A háziasszony szobája valódi perzsakelmébe öltözött, Ès rokokó bútorzatot kapott. A régi szalon kárpitozása kitisztítva Rabourdin dolgozószobájára szállt, és ott díszelegtek benne a Leprince úr hagyatékából származó szép festmények is. A néhai becsüs lánya atyja egy alkalmi vételéből származó káprázatos török szőnyegeket bontott szét az ebédlőben, és ó-ébenfa keretbe fogta őket, melyeknek árát akkortájt senki sem tudta volna megfizetni. Körös-körül – szintén a néhai becsüs hagyatéka – csodálatos Boulle-féle[27] pohárszékek álltak itt, míg középen az első talpas ingaóra teknőchéjba foglalt rézarabeszkjei tündököltek, régi fényükben újítva fel a tizenhetedik század remekműveit. Ebben a szobában virágok illatoztak ízléses műtárgyak között, melyek mindegyike jól megválasztott helyre és megfelelő környezetre talált, és közöttük, a művészekre jellemző egyszerűségében, Rabourdinné úgy forgolódott, mint akinek mindennapos ez a sok remek holmi, aki már nem is beszél róluk, és csupán az elé a feladat elé állítja szellemét, hogy ezek együttes hatását még csak fokozza vendégeiben. Mihelyt a rokokó divatba jött, sokat beszéltek Célestine-ről – apja jóvoltából.

Bár des Lupeaulx minden rendű és rangú, valódi és hamis fényűzést jól ismert, Rabourdinnénál mégis erőt vett rajta a meglepetés. Egy hasonlattal lehetne megvilágítani azt a bűvöletet, amely ezt a párizsi sánta ördögöt[28] rabul ejtette. Képzeljünk el egy utazót, aki már torkig van Itália, Brazília és India dús szépségével, és most hazájába megtérve elragadó kis tóra talál, mint az Orta-tó a Rose-hegy alatt; szigetre, mely pompásan nyugszik a csendes habok között: kacér és egyszerű, kendőzetlen és mégis ékes; magányos, de környezete szép: művészi szobrok nemes facsoportok ölén. Körös-körül vad és egyszersmind gondozott partok; kifelé a nagyvonalúság állandó háborgásával, belül emberi arányokkal. Itt kicsiny, szerény és tiszta formában az utas mindent megtalál, amit a nagyvilágban látott; lecsillapult lelke maradásra bírja, mert valami költői és hangulatos varázs borul harmonikusan érzéseire, és ébresztgeti gondolatait. Itt egyszerre találja meg a klastrom csendjét és az élet viharát!

Alig pár napja, hogy a szép Firmianiné, a Saint-Germain-negyed egyik legelragadóbb hölgye, aki igen szerette és sűrűn fogadta Rabourdinnét, most külön magához szólította des Lupeaulx-t, és így szólt hozzá:

– Miért is nem látogatja meg ezt a hölgyet? – Célestine-re mutatott. – Hisz oly kellemesek az estélyei, konyhája pedig még… még az enyémnél is jobb.

Des Lupeaulx azon kapta magát, hogy megígérte látogatását a szép Rabourdinnénak, aki most először emelte rá a tekintetét. És persze el is ment a Duphot utcába. A nő csak egyféle cselt ismer, mondja Figaro, de ebben csalhatatlan. Des Lupeaulx csak egyszer vacsorázott ennél az egyszerű irodafőnöknél, s máris feltette magában, hogy többször is fog ott vacsorázni. Hála az elragadó asszony finom és tapintatos játékának – amely vetélytársnőjét, Colleville-nét, Az embergyűlölő[29]Céliméne-jére emlékeztette –, már egy hónapja ott vacsorázott minden pénteken, sőt szerdánként egy csésze teára is benézett. Néhány napja Rabourdinné, alapos és ügyes puhatolózások után, már azt hitte, most végre megtalálta azt a helyet, ahonnan a miniszteri pallóra ráléphet. Már nem kételkedett a sikerben. Ugyanúgy örvendezett, mint azok a hivatalnokcsaládok, amelyek már három-négy éve számítgatják egy rég várt, áhított és sokat megbeszélt kinevezés előnyeit. Mennyi szenvedés csitul majd el! Mennyi fohász szállt már fel a minisztériumi istenekhez! Mennyi érdekes látogatás! Most végre, hála merészségének, Rabourdinné közel érezte az órát, amikor húszezer frankja lesz évenként, nem pedig nyolcezer.

„Nagyon helyesen jártam el – gondolta. – Igaz, költekeztem egy keveset; de nem élünk olyan időket, amikor a rejtőző tehetségeket keresik, sőt egy férfi csak úgy érhet el sikert, ha társaságba jár, ha ápolja összeköttetéseit, és ha újakat szerez. A miniszterek és barátaik csak azok iránt érdeklődnek, akiket látnak, Rabourdin pedig nem sokat törődik a társasággal. Ha nem hálóztam volna be ezt a három képviselőt, talán ők próbálták volna megszerezni La Billardiére helyét; viszont most, hogy járnak hozzánk, restellik magukat, és már nem vetélytársat jelentenek, hanem inkább támogatót. Kissé kacér voltam, de örülök, hogy egy kis csacsogással is megnyerhetjük a férfiakat?”

Azon a napon, amikor ezért az állásért valóban megkezdődött a váratlan küzdelem, egy miniszteri vacsora után, amely megelőzi a miniszterek által nyilvánosnak szánt estélyeket, des Lupeaulx a kandallónál ült, a miniszter felesége mellett. Kávéját szürcsölgetve ismét úgy érezte, hogy Rabourdinné valóban Párizs hét vagy nyolc legelragadóbb hölgyei közé tartozik. Mint Trim káplár[30] a csákóját, úgy vetette ő is többször RabourdinnÈt a játÈkba.

– Ne ismételgesse annyit, kedves barátom, csak ártana vele neki – szólt a miniszter felesége félig nevetve.

Az asszonyok nem szeretik, ha más asszonyokat dicsérnek előttük; ilyenkor mindig az övék az utolsó szó, csak hogy megkeserítsék a dicséreteket.

– Ez a szegény La Billardiére haldoklik – szólt most őexcellenciája –, és Rabourdin volna soron, hisz ő egyik legügyesebb tisztviselőnk, és elődeink nem viselkedtek nagyon szépen vele szemben, bár egyikük a Császárság alatt csak azért lett rendőrfőkapitány, mert egy olyan személy támogatta, akit megjutalmaztak, mivelhogy Rabourdin érdekében tevékenykedett. De hogy őszinte legyek, kedves barátom, ön még elég fiatal ahhoz, hogy önmagáért szeressék…

– Ha ugyanis Rabourdin kapja La Billardiére helyét, akkor érdek nélkül dicsérhetem a feleségét – vágott vissza des Lupeaulx, aki megérezte a gúnyt a miniszter szavaiban –, de a grófnő talán önmaga is megalkothatja a véleményét…

– Majd meghívom az első bálomra, rendben van? Az ön kiváló hölgye épp akkor fog érkezni, amikor azok az asszonyok vannak nálam, akik szeretnek gúnyolódni rajtam, majd ők aztán hallják, amint bejelentik Rabourdinnét minden cím és rang nélkül.

– De hisz Firmianinét is bejelentik a külügyminiszternél!

– Firmianiné Cadignan lány! – szólt hirtelen az újdonsült gróf, és villámló tekintetet lövellt államtitkárára, mert sem ő, sem felesége nem született nemesnek.

Sokan azt hitték, hogy fontos ügyekről tárgyalnak, és ezért a kérvényezők a szalon mélyén maradtak.

Amikor des Lupeaulx elment, az újdonsült grófnő így szólt férjéhez:

– Azt hiszem, des Lupeaulx szerelmes!

– Ez sem fordult még vele elő! – felelte a miniszter vállát vonva, mint aki azt akarja mondani, hogy des Lupeaulx nem törődik ilyen csekélységekkel.

A miniszter meglátta, hogy egy jobbközéphez tartozó képviselő lépett be, és otthagyta feleségét, hogy hízelgéssel nyerjen meg egy bizonytalan szavazatot. De e képviselőt váratlan szerencsétlenség sújtotta, ő maga is azért jött, hogy támogatást keressen, és bizalmasan közölte, hogy pár napon belül le kell mondania. Így a miniszter tisztán látta a helyzetet, és ütegeinek elrendezésében megelőzhette az ellenzéket.

A miniszter, azaz des Lupeaulx, vacsorára hívta a minisztérium legszilárdabb személyiségét, aki nem tudott mit kezdeni önmagával, s hogy méltóságteljesnek lássák, egyiptomi szobor módján merev és összetett lábbal állt a szobában. A tisztviselő a kandalló közelében várakozott, hogy köszönetet mondjon az államtitkárnak, ámde des Lupeaulx épp abban a pillanatban távozott, hirtelen és váratlanul, amikor már fogalmazgatta hálaadó mondatát. Ez a férfi nem volt más, mint a minisztérium főpénztárosa, az egyetlen tisztviselő, aki miniszterváltozáskor sosem remegett. Ebben az időben a képviselőház még nem kicsinyeskedett úgy a költségvetéssel, mint a mai szerencsétlen korszakban, nem csökkentette szégyenletes módon a miniszteri tiszteletdíjakat, nem garasoskodott, hogy ezt a konyhai kifejezést használjuk, hanem minden új miniszternek még költözködési járulékot is fizetett. Sajnos, a miniszteri szék elfoglalása éppoly drága mulatság, mint annak elhagyása, és talán nem volna ildomos felsorolni mindazokat a költségeket, amelyek egy új miniszterre nehezednek. A költözködési járulék csinos kis összeg volt: huszonötezer frank. Alighogy a kinevezés megjelent a hivatalos lapban, miközben nagyfejűek és kistisztviselők egyaránt összebújtak a kályhák körül vagy a kandallók előtt, és tűnődtek a viharban: „Vajon milyen ember lesz? Vajon felemeli-e a tisztviselők létszámát? Vagy elküld kettőt, hogy három újat hozzon be?” – a nyugodt pénztáros csak elővett huszonöt darab csinos bankjegyet, összetűzte őket egy gombostűvel, és derűs mosolyt erőszakolt sekrestyésképére. Felment a miniszteri lakás lépcsőjén, és kora reggel bejelentette magát a kegyelmes úrnál azzal a személyzettel, amely egy és ugyanazt a hatalmat tulajdonítja mind a pénznek, mind a pénz őrzőjének, a tartalomnak és a tartalmazónak, az eszmének és a formának. A főpénztáros az elragadtatás hajnalfényében jelent meg a miniszteri pár előtt, amikor minden államférfi jóságos és nagyszívű. A miniszter érdeklődésére elővette papírjait, és megmagyarázta, hogy a szokásos költözködési járulékot van szerencséje átnyújtani, felvilágosítást adott a csodálkozó és boldog kegyelmes asszonynak, aki ilyenkor mindig követelte a maga részét, sőt gyakran az egészet is. Hisz a költözködés mindig a háztartást terheli. A főpénztáros szerencsekívánatokat mormolt, majd őexcellenciájához fordult:

„Vajon megerősíti-e a kegyelmes úr az állásában, vajon meg van-e elégedve tisztára gépies szolgálataival, vajon stb.” – Aki huszonötezer frankot hoz, mindig kitűnő tisztviselő, és így a pénztárost mindenkor megerősítették állásában, miközben a miniszterek jöttek, mentek, hullottak már huszonöt esztendeje. Azután a kegyelmes asszony szolgálataiba ajánlotta magát, kellő időben elhozta a havi tizenháromezer frankot, tetszés szerint adott előleget, vagy tartotta vissza az összeg egy részét, és így, hogy egyházi kifejezéssel éljünk, mindig volt szava a gyülekezetben.

Saillard úr régebben a Kincstárnál volt könyvelő, amikor ott még kettős könyvelést vezettek. Később pedig ezzel az állással kárpótolták. Nagydarab, kövér ember volt, kitűnően értett a könyveléshez, de semmi máshoz, olyan kerek volt, mint egy nulla, és egyszerű, mint egy kézszorítás, járása meg egy elefánt kimért lépteihez hasonlított, amint hazafelé tartott a Royale téren levő régi házába. Útján Isidore Baudoyer kísérte, La Billardiére úr osztályának hivatalfőnöke, aki így Rabourdin kartársa volt, és aki a pénztáros egyetlen lányát, Elisabeth Saillard-t vette feleségül, és apósával egy házban, egy emelettel fölötte lakott. A minisztériumban mindenki tudta, hogy Saillard apó ostoba ember, de ostobaságának mértékét senki sem tudta ellenőrizni; ugyanis ostobasága túlságosan is tömény volt, semhogy kitapinthassák, nem csengett üresen, és mindent magába fogadott, de semmit sem adott vissza. Bixiou (erről a hivatalnokról nemsokára bővebben lesz szó) ki is gúnyolta a pénztárost: parókás főt erősített egy tojásra, alul meg két kis lábat illesztett rá, és ezt írta hozzá; „Bevételez és kifizet tévedhetetlenül. Kevesebb szerencsével szolga lenne a Francia Nemzeti Banknál; több becsvággyal réges-rég kidobták volna.”

E pillanatban a miniszter úgy nézett pénztárosára, ahogy egy ruhafogasra vagy ablakpárkányra nézünk, és eszébe se jutott, hogy e szobadísz hallhatja beszédét, vagy megfejtheti titkos gondolatát.

– Ezt a legnagyobb csendben kell elintézni a megyefőnökkel – mondta a miniszter a leköszönő képviselőnek –, hisz des Lupeaulx-nek is ilyfajta becsvágyai vannak, háza is ott fekszik az ön kerületében, márpedig belőle nem kérünk.

– Hisz nincs benn a cenzusban, és kora[31] sem elegendő – felelte a képviselő.

– Ez igaz, de emlékezzék csak, mily határozatot hoztak Casimir Perier[32] korával kapcsolatban. Ami a birtoka utáni évi jövedelmét illeti, des Lupeaulx vagyona nem sokat jelent; de a törvény nem tiltja a vásárlásokat, és így ő is szerezhet ott magának valamit. A bizottságok nagyon elnézők a középpárti képviselőkkel szemben, mi pedig nehezen szerelhetnénk le a kedves barátom iránt tanúsított jóindulatot.

– De honnan szerezne pénzt a vásárláshoz?

– Hogy jutott Manuel[33] házbirtokhoz Párizsban? – kiáltott a miniszter.

A ruhafogas csak hallgatta mindezt, persze akarata ellenére. Bármennyire is lefojtották mindketten a hangjukat, az akusztika még megfejthetetlen szeszélyei folytán e heves vita foszlányai csak eljutottak Saillard füléhez. Tudják-e vajon, milyen érzés vett erőt e derék emberen, miközben e politikai titkokat hallgatta? Szörnyen rettegni kezdett. Azok közé az együgyű emberek közé tartozott, akik mindig attól félnek, hogy olyasmit hallanak, amihez semmi közük, hogy oda lépnek, ahol nem várják őket, hogy merésznek látszanak, pedig alapjában félénkek, hogy tolakodónak tűnnek fel, amikor pedig nagyon tapintatosak. A pénztáros lassanként hátrálni kezdett a szőnyegen, és amikor a miniszter feltekintett, már a szoba végén volt. Saillard odaadásában soha semmit el nem árult volna; ha a miniszter azt hitte volna, hogy megtudott valamit, egy szóval hallgatásra bírta volna. Végül is a pénztáros felhasználta a talpnyalók érkezését, beült bérkocsijába (ezek a meghívások sokba kerültek), és hazament Royale téri lakására.

Miközben Saillard apó Párizsban kocsikázott, veje és drága Elisabethje lelkipásztorukkal, Gaudron abbéval, épp egy erényes kártyajátéknál ültek; velük volt pár szomszédjuk is, és egy bizonyos Martin Falleix, Saint-Antoine-negyedbeli rézöntő, akinek Saillard kölcsönözte a szükséges tőkét, hogy megalapozza virágzó üzemét. Ez a derék Falleix, aki egy üsttel a hátán érkezett Auyergne-ből Párizsba, csakhamar alkalmazást talált a Brezac-cégnél, amely birtokokat parcellázott. Huszonhét éves korában, amikor éppúgy szomjazott a gazdagságra, mint bármelyik fiatal, az a szerencse érte, hogy Saillard elősegítette egy öntési találmányának kiaknázását (szabadalmi oklevél és aranyérem az 1825-ös kiállításon). Baudoyer-né, akinek egyetlen lánya, Saillard apó mondása szerint, már tizenkettedik évét taposta, kivetette hálóját Falleix-re, erre a zömök, fekete és agyafúrt fickóra, akinek hiányos nevelését is pótolni akarta. A derék asszony elgondolása szerint e nevelés abból állt, hogy megtanítja kártyázni, megmutatja neki, hogyan fogja a lapokat, nehogy a szomszédjai belenézhessenek, rábírja, hogy frissen borotváltan és tisztára mosott kézzel jelenjék meg náluk: arra is oktatta, hogy ne káromkodjék, párizsi franciasággal beszéljen, csizmát hordjon cipő helyett, kartoninget zsákvászon helyett, és fésülje fel laposan lógó haját. Már egy hete Elisabeth arra is rábírta Falleix-t, hogy vegye ki füléből a két, abroncshoz hasonlatos, hatalmas lapos karikát.

– Ez talán mégis sok, asszonyom – mondta a rézöntő, amikor Baudoyer-né örömét látta –, ön nagyon is hatalmában tart engem: arra kényszerít, hogy mossam a fogaimat, amitől pedig meglazulnak: legközelebb meg már azt akarja, hogy körmeimet is kikeféljem, és hajamat is kisüssem, ami pedig nem egyezik a mi mesterségünkkel; nálunk nem szeretik a piperkőcöket.

Baudoyer-né, született Elisabeth Saillard, azok közé a lények közé tartozott, akiket épp közönségességük miatt nagyon nehéz lefesteni, de mégis szólni kell róluk, mert ők alkotják a párizsi kispolgárság egyik arcát. A kispolgár a gazdag iparosok fölött és a nagypolgárság alatt helyezkedik el, erényei már-már bűnök, hibáiban semmi szeretetre méltó vonás nincs, de erkölcsei, bármily unalmasak is, sokszor nagyon eredetiek. Elisabethen volt valami betegesen törékeny jelleg, ami rosszul esett a szemnek. Alig néhány lábnyi magas volt, és oly sovány, hogy alig félrőfös övet hordott. Finom arcvonásai, kis feje – valahogy egy menyétre emlékeztettek. Harmincéves múlt, de tizenhatnak vagy tizenhétnek látszott. Világoskék szemében, amelyet szemöldökívéhez tapadó nehéz szemhéj árnyékolt, alig volt némi tűz. Minden unalmas volt benne: színtelen szőke haja, lapos homloka, ólomszürke fényekben játszó arcbőre. Inkább háromszögletű, mint gömbölyded állának körvonalai egyenetlen, sőt általában elgyötört vonásokat zártak le. Hangja elég kellemes volt, keserédes hangsúllyal beszélt. Elisabeth azok közé a kispolgári asszonyok közé tartozott, akik esténként, az ágyban, jó tanácsokkal látják el férjüket, akiknek erényeiben semmi érdem, becsvágyukban semmi furfang, és minden gondolatuk a háztartás; ha vidéken élnek, birtokukat akarják csak növelni; ha meg férjük hivatalnok, az ő előmenetelén törik a fejüket. Írjuk le apjának és anyjának életét, az ő gyermekkorát, és akkor az egész asszony előttünk áll.

Saillard úr a Vásárcsarnok egyik bútorkereskedőjének lányát vette feleségül. Rossz vagyoni helyzetük állandó nélkülözésre kényszerítette a fiatal házaspárt. Harminchárom évi házasság és huszonkilenc évi hivatalnokoskodás után Saillard-ék (ahogy baráti körük nevezte őket) vagyona Falleix-re bízott hatvanezer frankból, az 1804-ben negyvenezer frankért vásárolt Royale téri házból és a lányuknak adott harminchatezer franknyi hozományból állott. Ebben a tőkében özvegy Bidault-nénak, Saillard-né anyjának hagyatéka körülbelül ötvenezer frankot jelentett. Saillard fizetése állandóan négyezer-ötszáz frankot tett ki, mert ez az irodakukaci állás sokáig senkiben sem keltett vágyakozást. A fillérenként összerakott kilencvenezer frank kicsinyes takarékoskodások és ügyetlen kihelyezések eredménye volt. Mert Saillard-ék nem tudtak pénzükkel mást kezdeni, mint hogy ötezer frankjával elvigyék jegyzőjükhöz, Sorbier úrhoz, Cardot elődjéhez, és közvetítésével ötszázalékos jelzálogot vásároljanak, jogátruházással a feleségre, ha nős volt az adós. 1804-ben Saillard-né engedélyt kapott, hogy okmánybélyeget árusítson. Ezután már cselédet is tartottak. Házuk, amely több mint százezer frankot ért, nyolcezret jövedelmezett. Falleix hét százalékot fizetett a hatvanezer frank után, és a tiszta nyereséget is megfelezte velük, így Saillard-éknak legalább tizenkétezer frank járadékuk volt évenként. Az öregúr most már csak arra vágyakozott, hogy nyugalomba vonulásakor érdemkeresztet kapjon.

Elisabeth fiatal korában csak a munkát ismerte ebben a házban, amelynek erkölcsei nehézkesek és eszméi egyszerűek voltak. Ha Saillard-nak kalapot kellett vennie, hosszasan megtárgyalták az esetet, kiszámították, hány évig lehet egy ruhát hordani, még az esernyőket is gondosan felakasztották egy rézkarikára. 1804 óta mit sem javítottak a házon. Saillard-ék úgy laktak továbbra is a földszinten, ahogy az előző tulajdonostól átvették: az ablakkeretek aranyozása lekopott, az ajtók feletti festményeket teljesen eltakarta az idők pora, és e pompás és hatalmas termekbe, melyeknek faragott márványkandallói és mennyezetei Versailles-hoz voltak méltók, az özvegy Bidault-né hagyatékában talált bútorokat állították. Voltak itt rozoga, ócska kelmével bevont diófa székek, rózsafából készült fiókos szekrények, rézzel szegélyezett és repedt fehér márvánnyal borított kis kerek asztalok, egy pompás Boulle-féle íróasztal, amelynek azonban a divat még nem adta vissza teljes értékét, végül mindenféle limlom, amit a vásárcsarnoki bútorkereskedő asszony jó alkalmakkor összevásárolt: keretük szépsége miatt vett képek, össze nem illő edények, így például csodálatos japán porcelán tányérok, mellettük meg különböző más gyártmányok, felemás ezüst evőeszköz, öreg kristályvázák, gyönyörű damaszt fehérnemű, tarka vászonnal bevont és tollpihékkel teletömött hatalmas ágy.

Mindemez ereklyék közepette Saillard-né egy mahagónifából készült, modern, mély karosszékben élt, lábát egy elhasznált melegítőn nyugtatva. Mellette a kandalló tele hamuval, de tűz nélkül, a kandallón pedig egy falióra, antik bronzfigurák, virágos kandeláberek gyertya nélkül, mert egy kicsiny réz gyertyatartóval és az abban elhelyezett rosszul öntött gyertyával világítottak. Saillard-né arcán, ráncai ellenére is, ott tükröződött a csökönyösség és a szigor, gondolatainak szegénysége és valami szögletes becsületesség, könyörtelen vallásosság, együgyű kapzsiság és a jó lelkiismeret nyugalma. Flamand képeken látni ilyen polgármesternéket, akiket ilyennek alkotott a természet, és így örökített meg a festő ecsetje; de ezeknek pompás ruháik vannak, nehéz bársonyból vagy értékes kelmékből, míg Saillard-né nem hordott ily ruhát, hanem csak szoknyákat, régimódi rokolyákat, amit Touraine-ban vagy Pikardiában cottenak, Franciaországban pedig általában cotillonnak neveznek, és amely hátul és oldalt berakott, több egymásra húzott szoknyából áll. Derekára egy más korból való, de szintén régimódi felsőkabátka feszült. Fején szalagokkal díszített főkötő, lábán meg magas sarkú cipő volt. Bár már elmúlt ötvenhét éves, és sok házimunkája mellett időt talált volna pihenésre is, mégis mindig harisnyát kötögetett a férjének, önmagának és egyik nagybátyjának, a vidéki asszonyok szokása szerint séta közben, beszélgetés közben, a kertben, még akkor is, ha megnézte, mi történik a konyhában.

Saillard-ék eleinte szükségből takarékoskodtak, de fösvénységük később megszokássá lett. Mihelyt a pénztáros megjött hivatalából, levetette ruháját, és maga pepecselgetett ráccsal elkülönített szép kertjében. Sokáig Elisabeth ment édesanyjával minden reggel a piacra, és ők ketten látták el a háztartást is. Az anya pompásan értett a töltött kacsa sütéséhez; viszont Saillard apó szerint Elisabeth Èrtette csak igazán a módját, hogyan kell hagymával elkÈszíteni a maradÈk ¸r¸combot. ÑOlyan jól csinálja, hogy az ember akár saját nagyapját is megennÈ.î Mihelyt Elisabeth kezÈbe tudta venni a tűt, máris rábízták a fehÈrneműk Ès apja ruháinak javítását. Úgy el volt foglalva, mint egy cselÈdlány, Ès sosem ment el hazulról egyed¸l. KÈtlÈpÈsnyire laktak a Temple körúttól, ahol egymás hegyÈn-hátán van a sok színház: a Franconi a GaÓtÈ, az Ambigu-Comique, Ès valamivel odÈbb a Porte-Saint-Martin![34] Elisabeth mégsem nézett meg semmiféle komédiát. Amikor egyszer kedve támadt, hogy lássa, mi is történik ilyen helyen, Baudoyer úr, természetesen Gaudron úr engedélyével, az Operába vezette, hogy megmutassa a legszebbet, amit ily látvány nyújthat. Épp a Kínai parasztotjátszották. Elisabeth oly unalmasnak találta a „komédiát”, akárcsak az őszi esőt, és sosem akart többé ilyesmit látni. Vasárnaponként, miután négyszer is megtették az utat a Szent Pál-templomig, mert a vallás dolgaiban anyja nem ismert tréfát, szülei elvezették a Törökkert kávéházba, ahol kikerestek maguknak valami jó helyet a korlát és a fal között. Saillard-ék korán mentek, hogy megfelelő helyet találjanak, és aztán azzal szórakoztak, hogy a járókelőket nézték. Ebben az időben a Törökkert a Marais-, a Saint-Antoine-negyed[35] és a környező negyedek előkelőségének találkozóhelye volt. Nyáron Elisabeth mindig csak színes pamutból készült ruhát hordott, télen meg nehéz gyapjúruhákat, amelyeket ő maga varrt; anyjától húsz frankot kapott havonként saját költségeire; de apja nagyon szerette, és időnként kisebb adományokkal enyhítette az anyai szigort. Elisabeth csakis olyan könyveket olvasott, amelyeket Gaudron abbé, a Szent Pál-templom káplánja és a család tanácsadója jónak talált. E szigorú rendszemek meg is volt a következménye. Elisabeth-nek szüksége volt valami szenvedélyre, amelybe érzelmeit ágyazhatta, és így kapzsi lett, bár nem hiányzott belőle sem a józanság, sem a körültekintés; de mivel vallásossága és tudatlansága minden jó tulajdonságát lekötötte, erényei az élet legmindennaposabb dolgaira irányultak; nem volt szórakozott, és ezért teljesen átadhatta magát egy-egy dolognak. Ájtatossága miatt természetes ösztöneit lelkiismeretével szorította kordába, de ily esetekben a természetes érdek mindig talál bonyolult kibúvókat. Hasonlatosan azokhoz a szent lényekhez, akiknél a vallás nem fojtotta el a becsvágyat, ő is nemegyszer elítélendő cselekedetekre biztatta felebarátait, hogy aztán ezeknek ő maga lássa hasznát; alkalomadtán ő is kérlelhetetlen lett volna a maga jussát illetően, és egyáltalán nem válogatott volna eszközeiben. Ha megsértik, egy macska álnok türelmességével figyelte volna ellenfeleit, és hideg és teljes bosszúját aztán a Jóisten számlájára írta volna. Elisabeth házasságáig Saillard-ék egyetlen társasága Gaudron abbé volt, ez az auvergne-i pap, akit a katolikus vallásgyakorlat visszaállítása[36] után a Szent Pál-templom káplánjának neveztek ki. Ehhez az egyházi emberhez, az elhunyt Bidault-né jó barátjához csatlakozott aztán Saillard-né apai nagybátyja, egy volt papírkereskedő, aki a Köztársaság II. évében[37] vonult vissza az üzleti élettől. Akkortájt hatvankilenc éves volt, és csak vasárnapon-kint jelent meg, mert e napokon nem lehetett üzletet kötni.

Ez a hatalmas, iszákosokhoz hasonló vörös orrú és apró keselyűszemű, zöldes arcú kis öregember, akinek háromszögletű kalapja alatt ősz haj lobogott, bő buggyos nadrágot hordott, mely visszahajlott öve fölött, és mintás pamutharisnyája volt, amelyet unokahúga kötött – a kis Saillard lány, ahogy ő nevezte –, mindezt ezüstcsatos durva cipő és tarka császárkabát egészítette ki. Falusi sekrestyés-, templomszolga-, harangozó-, sírásó-kántorféle figura volt egy személyben, akit torzképrajzolók elmeszüleményének tartunk, míg egyszer csak meg nem jelennek előttünk. Ebben az időben még gyalog jött a vacsorákra, és így ment haza a Grenétat utcába, ahol egy harmadik emeleti lakásban élt. Foglalkozása abban állt, hogy követeléseket számítolt le a Saint-Martin-negyedben, ahol kapkodó és görcsös járása miatt Gigonnet-nak[38] is hívták. Bidault úr a II. évben kezdte meg a leszámolást, mégpedig egy hollandusnak, Werburstnak társaságában, aki Gobseck barátja volt.

Később, a Szent Pál-templom egyháztanácsában, Saillard megismerkedett a Transon házaspárral, akiknek nagy edényüzletük volt a Lesdiguiéres utcán, és akik Elisabeth kiházasítása érdekében bemutatták Saillard-éknak a fiatal Isidore Baudoyer-t. Baudoyer-ék és Saillard-ék barátságát csak megerősítette Gigonnet-nak helyeslése; ez az aggastyán tudniillik sokáig felhasznált üzleteiben egy bizonyos Mitral nevű bírósági végrehajtót, Baudoyer-né testvérét, aki épp akkor vissza akart vonulni isle-adami csinos kis házába. A Baudoyer házaspár, Isidore szülei, tisztes tímármesterséget folytattak a Censier utcában, és szorgalmukkal közepes vagyont gyűjtöttek. Miután egyetlen fiukat megházasították, és ötvenezer frankot adtak neki, vidékre akartak költözni, és Isle-Adam környékét választották, ahová magukkal vitték Mitralt is; de gyakran fellátogattak Párizsba, ahol megtartottak maguknak egy kis lakást Censier utcai házukban, amelyet Isidore-nak adtak hozományul. Fiuk kiházasítása után még mindig maradt ezer tallér évjáradékuk.

Mitral, gyászos parókájával, sárga arcával, sötét, dohányszínű szemével, egérszagú volt és hideg, mint a kút mélye, s titoktartó a vagyona dolgában; de ő is szaporítgatta vagyonkaját az ő külön zugában, éppúgy, mint Gigonnet a Saint-Martin-negyedben.

Bármennyire is, terjedt a családi kör, erkölcseiben és gondolkodásmódjában semmit sem változott. Megünnepelték az apa, az anya, a vő, a lány és az unoka névnapját, a születések és a házasságok évfordulóit, karácsonyt, húsvétot, újévet és vízkeresztet. Ezek az ünnepségek egyben alapos takarítást és tisztogatást is jelentettek, ami e családi szertartásokban a hasznosat a kellemessel kötötte össze. Ilyenkor nagy pompával és virágcsokrok kíséretében hasznos ajándékokat nyújtottak át egymásnak: egy pár harisnyát vagy meleg kucsmát Saillard apónak, arany fülbevalót vagy ezüst tálat Elisabethnek vagy pedig férjének, akinek így hordtak egybe lassankint egy teljes étkészletet; selyemszoknyákat Saillard-nénak, aki aztán viselés nélkül őrizgette őket. Az ajándékozás előtt egy karosszékbe ültették az ünnepeltet, és. egy ideig azt ismételgették előtte:

– Találd ki, hogy mit kapsz tőlünk?

Aztán hozzáláttak a csodálatos vacsorához, amely öt óra hosszat tartott, és amelyre meghívták Gaudron abbét, Falleix-t. Rabourdint, Godard-t, Baudoyer volt főnökét, Bataille kapitányt, a vő és az após századának parancsnokát. Cardot, akit sokat kellett kérlelni, úgy tett, mint Rabourdin: hat meghívás közül csak egyet fogadott el. A vacsora vége felé énekelni kezdtek, buzgón csókolgatták és jókívánságokkal halmozták el egymást, kiteregették az ajándékokat, és kikérték a vendégek véleményét. A kucsma-napon Saillard, mindenki megelégedésére, egész vacsora alatt fején tartotta az ajándékot. Este aztán eljöttek az egyszerűbb ismerősök, és megkezdődött a bál. Sokáig egyetlen hegedű hangjánál táncoltak; de hat év óta Godard úr, aki szenvedélyesen flótázott, csikorgó fuvolájával emelte az est hangulatát. Baudoyer szakácsnéja és szobalánya, az öreg Catherine, Saillard-né cselédje, a portás vagy a felesége jelentették a nézőközönséget a szalon bejáratánál. A személyzet tagjai egy-egy tallért kaptak, hogy bort és kávét vásároljanak. Ez a társaság Baudoyer-t és Saillard-t felsőbbrendű lénynek tartotta: hisz a kormány szolgálatában álltak, és csakis érdemeiknek köszönhették jelentős állásukat; a miniszterrel dolgoznak együtt – így mondták –, szerencséjüket tehetségüknek köszönhetik, ők is politikusok; elsősorban Baudoyer-t becsülték, az ő hivatalfőnöki állása bonyolultabb és nehezebb feladatokat jelentett, mint a pénztár rendben tartása. Aztán meg, bár apja csak egyszerű tímár volt a Censier utcában, Isidore iskolákat végzett, és volt bátorsága, hogy lemondjon apja üzletéről, s hivatalnoki állást vállaljon, ahol, lám, fel is vitte Isten a dolgát. És mivel hallgatag is volt, bölcs embernek tartották; egy nap – mondogatták Transonék – még képviselő lesz a nyolcadik kerületben. Amikor ilyesmiket hallott, Gigonnet elbiggyesztette amúgy is biggyedt ajkát, és laposat pislantott unokahúgára, Elisabethre.

Isidore harminchét éves, erős, kövér férfi volt, könnyen izzadt, és feje szinte betegesen megduzzadt. E hatalmas fejet rövidre nyírt barna haj fedte, és kabátgallérján elterpeszkedő vastag húsréteg kötötte a nyakához. Karja méltó volt Herkuleshez, keze meg Domitianus császárhoz; pocakjának, Brillat-Savarin[39] mondása szerint, csakis mértékletessége adott bizonyos méltóságot. Arca Sándor cárra emlékeztetett. Kicsiny szeme, lapos, tömpe orra, hideg ajka és rövid álla tatáros vonást kölcsönzött arcának. Homloka alacsony és szűk volt. Haltermészete mellett is az ájtatos Isidore teljes hévvel adta át magát a házastársi szenvedélynek, és ez a tulajdonsága az idő múlásával sem csökkent. Az oroszok szép cárjával és a rettenetes Domitianusszal való hasonlatossága ellenére Isidore egyszerű hivatalnokember volt, nem sokat értett hivatalfőnöki teendőihez, de kitartó szorgalma úgy elrejtette tehetségtelenségét, hogy semmiféle sebészkés sem hozhatta napvilágra. Iskolai eredményei – amelyeket végtelen türelmével és jó magaviseletével ért el –, szögletes feje megtévesztette szüleit, akik rendkívüli embernek vélték. Pontos volt és kicsinyes, okvetetlenkedő és nyűgös, réme alárendeltjeinek, akikkel állandóan veszekedett, és akiktől minden pontosvesszőt számon kért; szigorúan betartotta a szabályzatot, és oly rettentő pontossággal járt be hivatalába, hogy senki sem mert nála elkésni. Baudoyer sárga gombos búzavirágkék ruhát hordott, zergeszínű mellényt, szürke nadrágot és tarka nyakkendőt. Széles lábán ócska cipő éktelenkedett. Óraláncán mindenfajta régi limlom fityegett, közöttük még 1824-ben is olyan amerikai csecsebecsék, amelyek a Köztársaság VII. évében voltak divatban.

E családot a vallásos kötelékek, az erkölcsök szigora és a fösvénység mindent túlszárnyaló gondolata kovácsolta eggyé; Elisabeth tehát csakis önmagával beszélgethetett, senki mással nem közölhette gondolatait, mert nem remélt megértést. Bár a tények kényszerűségéből rég átlátott férjén, ájtatosságában mindent megtett, hogy fenntartsa Ès megerősítse a Baudoyer úrról táplált jó vÈlemÈnyÈt; mÈlysÈgesen tisztelte, lányának apját Ès a fÈrjÈt látta benne, az evilági hatalmat, ahogy a Szent Pál-templom káplánja mondogatta. Így halálos bűnnek tartott volna egyetlen mozdulatot, egyetlen tekintetet, egyetlen szót, amely egy idegen előtt elárulhatta volna igazi vÈlemÈnyÈt erről az ostoba Baudoyer-ról; sőt, a legodaadóbban teljesítette minden kívánságát. A világ zajai az ő f¸lÈbe is eljutottak, felfogta Ès összehasonlítgatta őket, de csakis önmaga számára, Ès oly józanul ítÈlte meg a dolgokat Ès az embereket, hogy törtÈnet¸nk kezdetÈn titkos tanácsadója lett e kÈt hivatalnoknak, akik már semmihez sem fogtak, míg vÈlemÈnyÈt meg nem kÈrdeztÈk. Saillard apó egy¸gyűen ismÈtelgette: ÑAgyafúrt lány ez az Elisabeth!î De Baudoyer, aki ostobaságában elhitte a Saint-Antoine-negyednek róla táplált jó vÈlemÈnyÈt, nem hitt felesÈge eszessÈgÈben, bármennyire is kihasználta azt. Elisabeth rájött, hogy nagybátyja, Bidault, akit Gigonnet-nak hívtak, gazdag ember, Ès hatalmas összegekkel dolgozik. Érdekeitől vezetve, des Lupeaulx urat is jobban kiismerte, mint minisztere. Ostoba fÈrje mellett sokszor gondolt arra, hogy más Èletet is Èlhetett volna, de csak sejtette valahogy ezt a jobb Èletet; megismerni nem akarta. Minden szelídebb ÈrzÈsÈt leányára pazarolta, akit megkímÈlt saját gyermekkorának keserveitől, Ès így, gondolta, eleget is tett Èrzelmi ÈletÈnek. Lányára gondolt akkor is, amikor apját arra a rendkív¸li dologra bírta, hogy társuljon Falleix-vel. Falleix-t az öreg Bidault mutatta be Saillard-Èknak, ő kölcsönzött neki pÈnzt árukra. Falleix nagyon drágának találta az ő öreg földijÈt, egyszerűségében el is panaszolta Saillard-éknak, hogy Gigonnet tizennyolc százalékot kér egy auvergne-itől. Saillard-né korholta is nagybátyját ezért:

– Éppen azért kérek tőle csak tizennyolc százalékot, mert auvergne-i – felelte Gigonnet.

Falleix-nek, ennek a huszonnyolc éves fiatalembernek volt egy találmánya, és beszélt is róla Saillard-nak; ami a szívén, az a száján, mondta róla Saillard kedves szavajárásával. Ez a fiatalember nagy jövő előtt áll; Elisabeth el is határozta, hogy melegen tartja a lánya számára, és hogy ő maga neveli meg jövendő vejét, hisz van rá hét esztendeje. Martin Falleix rendkívül tisztelettudó volt Baudoyer-néval szemben, mert felismerte eszességet. Ha később milliói lesznek is, mindig e házhoz kell tartoznia, mert itt családot talál. A kis Baudoyer lányt máris hozzászoktatták, hogy innivalót hozzon neki, és elvegye a kalapját.

Amikor Saillard hazatért a minisztériumból, nagyban folyt a kártyajáték. Elisabeth jó tanácsokkal látta el Falleix-t. Saillard-né a tűzhely mellett kötögetett, és a Szent Pál-templom káplánjának játékát követte. Baudoyer mozdulatlanul ült, mintha nyársat nyelt volna, és minden maradék értelmét arra használta, hogy számítgassa, hol is vannak a lapok; Mitrallal ült szembe, aki Isle-Adamból érkezett a karácsonyi ünnepekre. Senki sem törődött a pénztárossal, aki a számára szokatlan, tűnődéstől eltorzult arccal pár pillanatig fel-alá járt a szalonban.

– Mindig ilyen, ha a miniszterrel vacsorázott; szerencsére – folytatta Saillard-né – csak kétszer évenként fordul elő, különben teljesen tönkretennék. Saillard nem arra született, hogy a kormány tagja legyen… Saillard! – szólt oda hangosan. – Remélem, nem akarsz selyemnadrágban és ünneplő kabátodban maradni. Vesd csak le, ne koptasd hiába, Èdes öregem.

– Apáddal történt valami – mondta Baudoyer feleségének, amikor a pénztáros fűtetlen szobájába vonult, hogy átöltözködjék.

– Talán La Billardiére halt meg – felelte közönyös hangon Elisabeth –, és mivel azt szeretné, hogy te kerülj a helyére, hát most nyugtalan.

– Ha valamiképp segítségükre lehetek – szólt meghajolva a Szent Pál-templom káplánja –, rendelkezzenek velem. Bátorkodom a trónörökösné személyes ismeretségével dicsekedni. Most olyan időket élünk, amikor odaadó embereknek kell az állásokat juttatni, azoknak, akiknek vallásos érzülete megrendíthetetlen.

– No lám – szólt egyszerre Falleix –, a maguk állásában még az érdemes embereknek is pártfogóra van szükségük, ha előre akarnak jutni. Milyen jó, hogy rézöntő maradtam, a jó áru mindig megtalálja a maga útját…

– Uram – vágott vissza Baudoyer –, a kormány mindig kormány marad; eszébe ne jusson, hogy nálunk rosszat mondjon róla.

– Csakugyan úgy beszél – szólt a káplán –, mint a Constitu-tionnel.

– A Constitutionnel sem mondhatná különbül – tette hozzá Baudoyer, aki pedig sohasem olvasta ezt az újságot.

A pénztáros vejét sokkal tehetségesebbnek tartotta Rabour-dinnál, mint ahogy, mondogatta, Isten is fölötte áll Szent Haba-kuknak; és ezért ezt az előléptetést valahogy szíve mélyéből áhította, őt is hajtotta az emelkedés vágya, ez az esztelen, vad és kegyetlen hivatalnoki szenvedély, ő is áhította a sikert, a becsületrend keresztjét, de sosem cselekedett volna lelkiismerete ellenére, inkább érdemeinek erejében bízott. Szerinte, ha valaki elég türelmes volt, hogy egy negyedszázadig elüldögéljen hivatalában, a rács mögött, akkor életét adta hazájáért, és meg is érdemelte a keresztet. Veje érdekében sem talált más segítséget, mint hogy szólt a kegyelmes asszonynak, amikor átadta a havi fizetését.

– Nos, Saillard, olyan arcot vágsz, mint aki kora árvaságra jutott. Szólj már valamit, fiam. Mondj már valamit! – kiáltott rá felesége, amikor a pénztáros újra belépett a szalonba.

Saillard megfordult, intett a lányának, hogy idegenek előtt nem beszél politikáról. Amikor Mitral és a káplán elment, Saillard eltolta az asztalt, karosszékébe süppedt, és úgy helyezkedett el, mint amikor valami irodai pletykát szokott mesélni, oly hatásosan, ahogy a Comédie-Française-ben koppantanak hármat az előadás megkezdése előtt. A legmélyebb titoktartást kérte feleségétől, vejétől és lányától, mert, tette hozzá, bármily jelentéktelen is ez a pletyka, állásuk az ő titoktartásuktól függ, azután pedig elmesélte azt a kibogozhatatlan rejtélyt, a lemondó képviselőről, az államtitkár jogosult vágyakozásáról, hogy a helyére kerüljön, a miniszter titkos ellenkezéséről, épp egyik legszilárdabb támaszával, egyik leghűségesebb alárendeltjével szemben; aztán beszélt az államtitkár koráról és a cenzus kérdéséről. A két hivatalnokból csak úgy dőlt a sokféle okoskodás és magyarázat, egymás közt cserélgették ostoba megjegyzéseiket. Elisabeth viszont csak három kérdést tett fel:

– Vajon biztosan kinevezik-e Baudoyer-t, ha des Lupeaulx úr a mi pártunkon van?

– Hogy a manóba ne! – kiáltotta a pénztáros.

– 1814-ben Bidault bátyám és Gobseck nagy szívességet tett neki – mondta Elisabeth. – Vannak még adósságai?

– Hogyne – felelte a pénztáros, hosszan és szánalmasan nyújtva az első szótagot. – Már a fizetését is le akarták foglalni, de ezt, felsőbb rendeletre, megakadályozták.

– Hol fekszik des Lupeaulx birtoka?

– Hát hol a manóban! Nagyapád. Bidault bátyád és Falleix hazájában, nem messze a lemondó képviselő kerületétől…

Amikor hatalmas termetű férje lefeküdt, Elisabeth föléje hajolt, és – bár Baudoyer ostobáknak tartotta kérdéseit – így szólt hozzá:

– Barátom, azt hiszem, megkapod La Billardiére állását.

– Már megint képzelődsz! – felelte Baudoyer. – Bízd csak Gaudron úrra, ő majd beszél a trónörökösnével, te pedig ne avatkozz hivatali dolgokba!

Tizenegy óra felé, amikor már minden csendes volt a Royale téren, des Lupeaulx távozott az Operából, és a Duphot utcába ment. Ez a szerda Rabourdinné egyik legragyogóbb estje volt. Sok vendége Èrkezett a színházakból, Ès csatlakozott a szalonokban kialakult csoportokhoz, amelyekben több híressÈg t¸ndökölt: Canalis, a költő; Schinner, a festő; Bianchon doktor, Lucien de RubemprÈ, Octave de Camps, Granville gróf, Fontaine vicomte; du Bruel, a bohózatíró; Andoche Finot, az újságíró; Derville, ez a nagy tehetsÈgű ¸gyvÈd; Ch‚telet gróf, kÈpviselő; du Tillet, a bankár; fiatal gavallÈrok, mint Paul de Manerville Ès az ifjú PortenduÈre vicomte. CÈlestine Èpp a teát szolgálta fel, amikor az államtitkár belÈpett. Nagyon szÈp ruhája volt aznap este: fekete bársonyból, minden dísz nÈlk¸l, átlátszó fekete vállkendővel; lesimított haját koszorúba fonta a tarkóján, míg kÈtoldalt lágyan hulltak alá f¸rtjei. A háziasszonyt valami olaszos vagy talán inkább művÈszies könnyedsÈg jellemezte, a dolgok gyors felfogása Ès vÈgtelen kecsessÈg, ahogy barátainak minden kívánságát elleste. A termÈszet karcsú alakkal ajándÈkozta meg, Ès így könnyen megfordult bármely kÈrdő szóra; keleti metszÈsű, nagy fekete szeme volt, behízelgő, kedves hangjával k¸lön bájt adott minden szavának, mÈg a legjelentÈktelenebbnek is; kicsiny lába volt, amilyent csak festmÈnyeken látunk, ahol a festők kedv¸kre hazudhatnak, hisz a lábfej nagysága nem vÈt az anatómia szabályai ellen. Arcbőre, amely nappal kissÈ sárgás volt, mint a barna nőkÈ általában, ragyogott az est fÈnyÈben, Ès csak kiemelte hajának Ès szemÈnek fekete csillogását. Karcsú Ès könnyed mozgású alakja arra a közÈpkori VÈnuszra emlÈkeztettek, amelyet Jean Goujon, Diane de Poitiers[40] híres mintázója alkotott.

Des Lupeaulx megállt az ajtónál, és az ajtófélfának támaszkodott. Az ötletek e kémlelője most érzelmeket akart meglesni, mert ez a nő sokkal jobban érdekelte, mint bárki, akihez eddig ragaszkodott. Des Lupeaulx abban a korban volt, amikor a férfiak nagyon is sokat kívánnak a nőktől. Az első fehér hajszálak meghozzák az utolsó szenvedélyeket, a leghevesebbeket, mert egyformán táplálkoznak a hanyatló erőből és a kezdődő gyengeségből. A negyvenedik életév a bolondságok korszaka, az a kor, amikor a férfi azt akarja, hogy önmagáért szeressék, mert hisz ilyenkor a szerelem nem elégíti ki önmagát, mint az élet első napjaiban, amikor úgy is boldogok lehetünk, ha Che-rubin[41] módjára mindenkit szeret¸nk. NegyvenÈves korban a mindent akarjuk, mert attól fÈl¸nk, hogy semmit sem kapunk, míg huszonöt Èves korunkban annyink van, hogy nem is akarhatunk. Huszonöt Èves korunkban oly sok az erőnk, hogy b¸ntetlen¸l pazaroljuk: de negyvenÈves korunkban a túlzást tartjuk erÈnynek. Des Lupeaulx gondolatai e pillanatban bizony fájdalmasak voltak. Az öreg gavallÈr idegei megpihentek; eltűnt szinte álarcszerű, kellemes mosolya, előtört benne az igazi ember, Ès ez ijesztő volt; Rabourdin Èszrevette, Ès így tűnődött: ÑMi törtÈnhetett vele? Csak nem esett ki a kegyekből?î

Az államtitkár csak arra gondolt, hogy nemrégiben mily gyorsan faképnél hagyta a szép Colleville-né. akinek ugyanolyan szándékai voltak, mint Célestine-nek. Rabourdin látta, hogy e talmi államférfi az ő feleségére emeli szemét, s e pillantást önkéntelen elraktározta emlékezetében. Rabourdin jó megfigyelő volt, alaposan ismerte és mélyen megvetette des Lupeaulx-t; de mint a nagyon elfoglalt férfiaknál általában, az ő érzelmei sem törtek felszínre. Az odaadó munka lángja ér annyit, mint a legügyesebb színlelés, így hát des Lupeaulx nem ismerhette Rabourdin véleményét. A hivatalfőnök nem örült, hogy házában látja ezt a politikai akarnokot, de nem akarta Célestine-t megbántani. E pillanatban éppen egy gyakornokkal beszélt bizalmasan, aki még nagy szerepet fog játszani a La Billardiére halálával okozott bonyodalmakban. Rabourdin tehát csak szórakozottan figyelte Célestine-t és des Lupeaulx-t.

Itt tán még meg kéne magyarázni, idegennek és barátnak egyaránt, hogy mit is jelent Párizsban egy fizetés nélküli gyakornok.

Egy fizetés nélküli gyakornok azt jelenti a közigazgatásban, amit egy ministráns gyerek a templomban, a kisdobos az ezrednél, a balettpatkány a színházban: valami ügyetlent és együgyűt, az ábrándoktól elvakított lényt. De hová jutnánk ábrándok nélkül? Ők adnak erőt, hogy a művészetek száraz kenyerébe harapjunk, ők segítenek, hogy átrágjuk magunkat minden tudomány kezdetén. Az ábránd nem más, mint végtelen hit! Márpedig a fizetés nélküli gyakornok hisz a közigazgatásban, nem tartja közönyösnek, keménynek, kegyetlennek, amilyen pedig valójában. Kétféle gyakornok van: a gazdag gyakornok és a szegény gyakornok. A szegény gyakornok reményeiben gazdag, és állásra van szüksége, a gazdag gyakornok szellemiekben szegény, és nincs szüksége semmire. A gazdag családok nem követnek el oly ostobaságot, hogy közigazgatási szolgálatba küldjék tehetséges fiukat. A gazdag gyakornokot valamilyen magas rangú tisztviselő vagy igazgató gondjaira bízzák, aki aztán bevezeti abba a tudományba, amelyet Bilboquet,[42] ez a mély bölcsész a közigazgatás komédiájának nevezne: megkönnyítik számára a gyakornoki szolgálat fáradalmait, míg csak ki nem nevezik. A gazdag gyakornoktól sosem tartanak a hivatalnokok. Tudják, hogy nem fenyegeti állásukat, hiszen a közigazgatás magasabb köreibe tör. Ebben a korban nem egy család tűnődött így: „Mit is kezdjünk a fiainkkal?” A hadseregnél nem remélhettek sok sikert. A különleges pályákat, a katonai vagy polgári mérnöki hivatalt, a tengerészetet, a bányákat, a tanárságot szigorú szabályok és versenyvizsgák torlaszolták el; viszont az állandó körforgás, amely a hivatalnokokból megyefőnököket, pénzügyigazgatókat, adófelügyelőket, kerületi elöljárókat stb., egyszóval laterna magica figurákat gyárt, nincs alávetve semmilyen törvénynek, semmilyen próbaidőnek. Ezen a lehetőségen törtek be a fogattal érkező, díszesen öltözött, bajszos gyakornokok, akik újgazdagok módjára hetvenkedtek. Az újságok üldözték a gazdag gyakornokokat, a miniszterek, képviselők, befolyásos főrendek e sógorait, unokaöccseit, rokonait; de a hivatalnokok, a gyakornokok cinkosai kérték pártfogásukat. A szegény gyakornok, az igazi, valódi gyakornok, csaknem mindig egy hivatalnok özvegyének a fia; az anya sovány nyugdíjból él, és saját szájától vonja meg a falatot, míg csak be nem juttatja gyermekét egy irodatiszti állásba, és aztán abban a boldog tudatban hal meg, hogy fia tarsolyába tette a marsallbotot: a fogalmazói, a titkári vagy akár a helyettes irodafőnöki kinevezést. A szegény gyakornok oly városnegyedben lakik, ahol olcsók a házbérek, és korán távozik otthonából; az ő szemében a legnagyobb probléma az időjárásra korlátozódik. Gyalog jár, tehát ügyel, hogy ne sározza be magát, ne koptassa ruháját, és útjába mindig beleszámít egy kis záporesőt, amikor egy kapualjba kell húzódnia. Az utcák járdája, a körutak és rakpartok kövezete főképp az ő számára igazi áldás. Ha valamilyen furcsa okból egy téli reggelen már fél nyolckor vagy nyolckor a párizsi utcákon járunk, és hidegben, esőben, rossz időben sápadt és félénk fiatalembert látunk, kinek szájában nem lóg szivar, nézzük csak meg a zsebét! Meglátjuk benne egy cipó körvonalait, amelyet anyja adott neki, hogy gyomrának veszélyeztetése nélkül tudja elviselni a kilenc órát reggelije és vacsorája között. De a fizetés nélküli gyakornok tapasztalatlansága nem tart sokáig. A párizsi élet fénye csakhamar megvilágítja elméjét, és ő is felméri azt az ijesztő távolságot, amely egy hivatalfőnök közt és közötte van, azt a távolságot, amelyet a legnagyobb matematikusok, Archimédesz, Newton, Pascal, Leibniz Kepler, Laplace[43] sem tudtak felbecsülni, a távolságot a 0 és 1 között, a mindig kérdéses tiszteletdíj és a fizetés között. A gyakornok tehát csakhamar felismeri pályájának kilátástalanságát, kartársai mesélnek neki a különböző mellőzésekről; felfedezi a hivatali cselszövéseket, azokat a különleges eszközöket, amelyekkel főnökei boldogultak: az egyik feleségül vett egy megesett fiatal teremtést; egy másik egy miniszter természetes lányát; az egyik súlyos felelősséget vállalt magára; a másik, rendkívül tehetséges ember, belebetegedett az állandó munkába, egy ökör csökönyösségével dolgozott, márpedig nem mindenki érez magában ehhez erőt! A hivatalokban mindenről tudnak. Ennek a tehetetlen embernek okos felesége van, az tolta szekerét, az neveztette ki képviselővé; akinek nem volt tehetsége hivatali munkájához, az a képviselőházban mesterkedett. Egy másik feleségének egy államférfi a barátja. Megint egy másikat egy befolyásos újságíró pártfogol. Ilyenkor aztán a csalódott ideiglenes gyakornok lemond állásáról. A gyakornokok háromnegyed része otthagyja a közigazgatást, mielőtt még véglegesítenék, és csak a makacs vagy ostoba fiatalok hajtogatják egyre: „Már három éve itt ülök, végül csak megkapom az állást!” Aztán meg azok a fiatalok maradnak meg, akik hivatást éreznek magukban. A gyakornoki idő ugyanaz a közigazgatásban, mint a noviciátus az egyházi rendekben: megpróbáltatás. Ez a megpróbáltatás nagyon kemény. Az állam így válogatja ki, kik tűrik elpusztulás nélkül az éhséget, a szomjúságot, a nyomort, kik dolgoznak undor nélkül, és kikben van elég erő, hogy vállalják ezt a gyászos életmódot, a hivatali betegséget. Ha ebből a szempontból tekintjük a kérdést, az ideiglenesség nem annyira gyalázatos kísérlet az állam részéről, hogy ingyen munkaerőhöz jusson, mint inkább jóléti intézmény.

Az a fiatalember, akivel Rabourdin beszélt, szegény gyakornok volt, név szerint Sébastien de la Roche; lábujjhegyen jött idáig a Marais-ból, Roi-Doré utcai lakásáról, de nem is sározta be magát. Anyját mamának hívta, és szemét se merte Rabourdinnéra emelni, kinek háza a Louvre pompájára emlékeztette. Lehetőleg elrejtette radírral tisztított kesztyűjét. Szegény anyja egy ötfrankost tett a zsebébe, ha mindenképpen játszania kéne, és azt tanácsolta neki, ne fogyasszon semmit, ne üljön le, és ne döntsön fel valami lámpát vagy egyéb csecsebecsét. Talpig feketében volt. Fehér arcát, aranyzöld szemét meleg színű szőke haj árnyékolta. A szegény gyermek néha lopva Rabourdinnéra nézett és felsóhajtott: „Milyen gyönyörű asszony!” Ha majd hazamegy, erre a tündérre kell gondolnia, míg csak az álom le nem zárja pilláját. Rabourdin megérezte Sébastienben a hivatást, és mivel ő komolyan vette a fizetés nélküli hivatalnokokat, ezzel a szegény gyermekkel is behatóan foglalkozott. De nem is volt titok előtte, milyen nyomorúságban élhet egy hétszáz frank nyugdíjból tengődő özvegy, miután minden megtakarított pénzét felemésztette fia, aki nemrég hagyta el a középiskolát. Így aztán szinte apai érzelmekkel viseltetett e szegény gyakornokkal szemben; gyakran harcolt érte a tanácsban, hogy segélyhez juttassa, néha pedig – ha a kegyelem osztói és közte már nagyon heves volt a vita – ezt a segélyt sajátjából utaltatta ki. Aztán munkával is elhalmozta, nevelte; neki adta du Bruelnek, ennek a színdarab-gyárosnak munkáját, akit a drámairodalomban és a plakátokon „Cursy” néven ismertek, és aki fizetéséből száz tallért adott át Sébastiennek. La Roche-né és fia szemében Rabourdin nagy ember volt, zsarnok és angyal egy személyben; hozzá fűzték minden reménységüket. Sébastien mindig csak kinevezésének napjára gondolt. Ó, micsoda gyönyörű nap ez a fizetés nélküli számára, az első fizetés napja! Sokáig számolgatják első havi illetményüket, és nem adják át anyjuknak az egész összeget! Venus mosolya is beleragyog a minisztériumi pénztárak efféle kiutalásaiba. És ezt a szép napot Sébastien csakis Rabourdinnak, egyetlen pártfogójának segítségével érhette el; így aztán főnöke iránti odaadásának nem volt határa. A gyakornok havonként kétszer vacsorázott a Duphot utcában, de mindig családi körben és Rabourdin meghívására; a hölgy csak olyankor gondolt rá, amikor fiatal táncosokra volt szüksége báljai számára. A szegény gyakornok szíve hevesen megdobbant, amikor meglátta a félelmetes des Lupeaulx-t, akit gyakran hintó várt délután fél ötkor a minisztérium előtt, miközben ő ernyőjét bontogatta, hogy hazamenjen a Marais-ba. Az államtitkár, akitől az ő sorsa függött, aki egy szavával ezerkétszáz frankos álláshoz juttathatja (mert ez volt minden becsvágya, ez az ezerkétszáz frank, amellyel ő is, anyja is boldogan élhetnek!), nos, az államtitkár még csak nem is ismerte. Des Lupeaulx tán nem is igen tudta, hogy dolgozik a minisztériumban egy Sébastien de la Roche nevű fiatalember. De ha La Billardiére fia, Baudoyer hivatalának gazdag gyakornoka is ott állt a kijáratnál, des Lupeaulx mindig barátságosan bólintott felé. Benjamin de la Billardiére egy miniszter unokaöccsének fia volt.

Rabourdin éppen a szegény kis Sébastient korholta, titkos munkáinak egyetlen bizalmasát. Az ideiglenes tisztviselő másolta az ő híres emlékiratát, százötven ív miniszterpapírra, nem számítva a magyarázó táblákat, az egyetlen íven elférő összefoglalásokat, a mellékelt számításokat, a gyönyörűen kicirkalmazott fő- és alcímeket. A húszéves fiatalembert lelkesítette az a tudat, hogy – gépiesen bár – ő is részt vesz ebben a nagy munkában, s ezért a legkisebb hibáért is újramásolt egész oldalakat, és szinte rajzolgatta a betűket, e nemes vállalkozás kis elemeit. Sébastien elővigyázatlanságból magával vitte az irodába e munka legveszélyesebb részének fogalmazványát, hogy ott fejezze be a másolást. A párizsi minisztériumok központi ügyviteléről szólott ez a rész, részletes kimutatással az ott működő hivatalnokokról, jelenlegi és várható anyagi helyzetükről és hivatalon kívül vállalt elfoglaltságukról.

Párizsban minden hivatalnok, akinek nincs hazafias becsvágya vagy valami magasabb rendű hivatástudata, mint például Rabourdinnak, valami jól jövedelmező foglalkozást keres állása mellé. Pénzt fektet egy vállalatba, mint Saillard, és este társának könyveit vezeti. Sok hivatalnok fehérnemű-kereskedőnőt, trafikosnőt, sorsjegyiroda- vagy kölcsönkönyvtár-tulajdonosnőt vesz feleségül. Egyesek, mint Colleville-nénak, Célestine vetélytársnőjének a férje, színházi zenekarokban játszanak. Mások, mint du Bruel, bohózatokat, zenét, vígjátékokat, rémdrámákat gyártanak, vagy pedig előadásokat rendeznek. E téren Sewrin,[44] Pixérécourt, Planard stb. urakról is megemlékezhetünk. Régebben meg Pigault-Lebrun, Piis, Duvicquet volt hivatalnok. Scribe első kiadója az Államkincstár szolgálatában állt.

Ezeken az adatokon kívül Rabourdin kimutatásában szó volt oly vizsgálatról is, amely segítségével megállapíthatók az egyes hivatalnokok szellemi és testi tulajdonságai. Mert a gyors felfogás, a munkakészség és az egészség elengedhetetlen feltétele ennek a hivatásnak, mert aki a közügyeket intézi, annak gyorsan és jól kell dolgoznia. De ez a szép munka, tízéves megfigyelés, az emberek és az ügyek alapos ismeretének gyümölcse, a vezető hivatalnokokkal való állandó érintkezés eredménye, valahogy besúgásnak és kémjelentésnek látszhatott olyan ember szemében, aki nem értette, miről van szó. Ha csak egy lapját is elolvassák, Rabourdin elveszett. Sébastien mértéktelenül csodálta főnökét, de nem ismerte a hivatalnokok gonoszságát; ártatlansága megkapó volt, de romlást is hozhatott. Jóllehet már azért is kikapott, hogy magával vitte a munkát, most bevallotta teljes bűnét: a fogalmazványt és a másolatot íróasztalába rejtette el, ahol senki sem találhatja meg; de mivel belátta hibájának nagyságát, néhány könnycsepp gördült végig az arcán.

– Ezentúl – mondta neki Rabourdin engesztelő hangon –, remélem, nem lesz ilyen elővigyázatlan; de ne essék kétségbe. Holnap reggel menjen korán a hivatalba, íróasztalomban talál egy kis ládát, betűs zárral, kék ég szóra nyílik, majd abba zárja be a fogalmazványt és a másolatot.

Főnökének bizalma felszárította a gyakornok könnyeit. Rabourdin teával és süteménnyel kínálta meg.

– Mama megtiltotta, hogy teát igyam – szólt Sébastien – gyenge a tüdőm.

– Hát akkor, kedves gyermekem – szólt hozzá a ragyogó Rabourdinné, aki jóságosnak akart látszani –, talál szendvicseket és tejszínt is. Jöjjön ide mellém. – Arra kényszerítette Sébastient, hogy odaüljön mellé az asztalhoz, és a szegény fiatalember szíve a torkában dobogott, amint az istennő ruhája az övéhez ért. E pillanatban a szép Rabourdinné észrevette des Lupeaulx urat, rámosolygott, és nem is várva, hogy feléje jöjjön, ő maga sietett elé.

– Úgy áll itt, mint aki neheztel valamiért – mondta.

– Miért neheztelnék? – felelte a férfi. – Jó hírt hoztam, de most meg arra kell gondolnom, hogy talán még szigorúbb lesz velem. Úgy érzem, fél év múlva meg sem ismer. De igen, ön nagyon is okos asszony, én pedig sokat, sokat tapasztalt… vagy ha tetszik, romlott ember vagyok; és így nehezen téveszthetjük meg egymást. Asszonyom, elérte célját, és pár mosolyon és néhány kedves szón kívül nem is kellett érte mást fizetnie?

– De miért is akarnánk egymást megtéveszteni? – kiáltott a háziasszony kissé sértődött arccal.

– La Billardiére állapota megint súlyosbodott; és amint miniszteremtől hallom, az ön férje lesz az új osztályfőnök.

És elmesÈlte látogatását a miniszternÈl, a grófnő fÈltÈkenysÈgÈt Ès a Rabourdinnak szóló meghívásra vonatkozó megjegyzÈsÈt.

– Államtitkár úr – felelte Rabourdinné méltóságteljesen –, talán nem veszi rossznéven, ha emlékeztetem, hogy férjem a legrégibb és egyben a legtehetségesebb hivatalfőnök, hogy az öreg La Billardiére kinevezése általános felzúdulást keltő igazságtalanság volt, férjem pedig már egy éve az ő munkakörét tölti be, és így mellette senki sem jöhet számításba.

– Ez mind igaz.

– Nos – folytatta a hölgy mosolyogva, és megvillantva közben a világ legszebb fogsorát –, elhiszi-e hát, hogy nem az érdek vezet ön iránti barátságomban? Ilyesmire nem is lennék képes.

Des Lupeaulx mély meghajlással fejezte ki csodálatát.

– Ó – kiáltott fel Rabourdinné –, a nők szíve még a legokosabb férfi előtt is titok marad. Nagyon megörültem, amikor megláttam, de, bevallom, önzés is volt örömömben.

– Önzés?

– Ön – folytatta halkan Rabourdinné – a legszebb jövő előtt áll, nemsokára képviselő lesz, később meg miniszter! (Milyen gyönyör egy becsvágyó ember számára, ha ilyen szavakat hall egy szép nő ajkáról!) Ó, én jobban ismerem önt, mint saját maga. Rabourdin igen nagy segítségére lehet pályafutásában: előkészítheti minden munkáját, amikor ön már a képviselőházban lesz! És ahogy ön a miniszteri tárcáról álmodozik, én arra gondolok, hogy Rabourdinnak az államtanácsban vagy egy közintézmény élén volna a helye. Azt vettem hát a fejembe, hogy összehozom ezt a két férfit, aki sosem árthat egymásnak, viszont hathatósan segítheti egymást. Vagy nem ez egy asszony legszebb hivatása? Ha egymás kezét fogják, mindketten gyorsabban jutnak előre, és máris ideje, hogy elinduljanak! Látja – tette hozzá mosolyogva –, én felégettem a hidat mögöttem. Ön nem olyan őszinte velem, amilyen őszinte én vagyok.

– Nem akar meghallgatni, asszonyom – felelte des Lupeaulx bánatos arccal, bármily mély örömöt szereztek is neki Rabourdinné szavai. – Mit ér számomra minden későbbi kedvezése, ha most megfoszt egyetlen reményemtől?

– Meg kéne valahogy egyeznünk, mielőtt meghallgatnám – vágott vissza Célestine élénken.

Ezzel otthagyta az önhitt gavallért, és Chesselnéhez, egy vidéki grófnéhoz sietett, aki távozni készült.

„Csodálatos asszony – gondolta des Lupeaulx –, ha vele vagyok, azt sem tudom, hol áll a fejem.”

És csakugyan ez a világfi, aki hat Èvvel ezelőtt egy balettpatkányt tartott ki, aztán meg, állása következtÈben, csinos hivatalnokfelesÈgek egÈsz háremÈvel vette kör¸l magát, aki az újságírók Ès színÈsznők világában Èlt, most egÈsz este CÈlestine-nek udvarolt, Ès utolsónak távozott a szalonból.

„Végre-valahára – tűnődött Rabourdinné vetkőzés közben –, most hát miénk az állás! Tizenkétezer frank évenként, a jutalékokkal és grajeux-i birtokunk jövedelmével együtt ez huszonötezer frank jövedelem. Ez még nem jólét, de legalább nem kell többet nyomorognom.”

Elalvás előtt Célestine adósságaira gondolt, számítgatta, hogy évi hatezer frankkal három év alatt mindent kifizethet. De az egy pillanatra sem jutott eszébe, hogy él a Marais-ban egy jámbor, önző és hangos szavú kis polgárasszony, aki sosem járt még szalonban, akinek se pártfogója, se ismerőse, és aki egyetlen rohammal akarja bevenni azt az állást, amelyben ő már ott látta Rabourdint. Rabourdinné megvetette volna Baudoyer-nét, ha tudott volna e vetélytársnőjéről, mert nem ismerte a szürkeség hatalmát, a férgek erejét, amellyel egész fákat rágnak szét a kéreg alatt.

Ha az irodalomban fel lehetne használni Leeuwenhoek[45] Malphigi vagy Raspail mikroszkópját – mint ahogy a berlini Hoffmann is megkísérelte –, és felnagyíthatnánk és lerajzolhatnánk azokat a férgeket, amelyek a hollandi védőgátakat szétrágva, csaknem romlásba döntötték az országot, akkor talán méltóképp mutathatnánk be a Gigonnet-hoz, Mitralhoz, Baudoyer-hoz, Saillard-hoz, Gaudronhoz, Falleix-hez, Transon-hoz, Godard-hoz és társaikhoz hasonlatos alakokat, ezeket a férgeket, akik ez évszázad harmincadik évében nagyon is megmutatták hatalmukat. Itt hát az ideje, hogy elővezessük e férgeket; ott nyüzsögnek azokban az irodákban, ahol e tanulmány legfontosabb eseményeit készítik elő.

Jegyzet:

1: Liliom-rend – XVIII. Lajos alapította, jelvénye ezüst liliom volt.

2: Athanase Granson – A vénlány című Balzac-elbeszélés egyik hőse, tehetséges fiatalember, akit a mostoha körülmények öngyilkosságba kergetnek.

3: Szent Lőrinc – Keresztény vértanú, 258-ban, Valerius császár uralkodása alatt tüzes rostélyon megsütötték. Története számos festőt megihletett (Ribera, Rubens, Le Sueur). Balzac gyakran idézi kétségbeejtő helyzetek érzékeltetésére.

4: Madame de Staël Anne-Louise-Germaine Necker (1766–1817) – írónő, a francia romantika egyik első képviselője. Párizsi szalonját, majd – miután Napóleon ellen fordulva, száműzetésbe kényszerült – coppet-i kastélyát a kor számos kiválósága látogatta, tekintélye, hatása igen nagy volt.

5: Thermidor 9 – A jakobinus diktatúra és személy szerint Robespierre megdöntésének napja: 1794. július 27. A női befolyás említésével Balzac Tallienre céloz, aki a Konventben szenvedélyes szavakkal követelte Robespierre letartóztatását, s akinek erre személyes oka is volt: szeretőjét, Fontenay márkinét ugyanis a Rémuralom élesedésével szintén bebörtönözték. Robespierre bukása után Tallien a reakció élére állt, s szeretője, akit kiszabadulása után nem sokkal feleségül vett, a „Notre-Dame de Thermidor” nevet kapta.

6: Buffon (1707–1788) – természettudós, hatalmas munkájában megírta a négylábúak, madarak és az ember természetrajzát, a fajok közti különbségeket – a fejlődéselmélet előfutáraként –, földtörténeti okokkal magyarázva. A felvilágosodás híve volt, írónak is kiváló.

7: V. Sixtus – Pápa, 1585–90-ig uralkodott. Megválasztását állítólag annak köszönhette, hogy betegségére hivatkozva visszavonult a közélettől, s a bíborosok így jelentéktelennek, befolyásolhatónak tartották. A választási eredmény kihirdetése után azonban az új pápa kiegyenesedett, elhajította mankóit, és munkásságával hamarosan bebizonyította erélyét és céltudatosságát: megtisztította az egyházi államot a haramiáktól, megreformálta a szerzetesrendeket, újjászervezte az egyházi adminisztrációt, s befejeztette a Szent Péter-bazilika kupoláját.

8: Richelieu (1585–1642) – bíboros, XIII. Lajos minisztere, kialakította az abszolút monarchiát, európai nagyhatalommá tette Franciaországot.

9: Ximénez (1436–1517) – domonkosrendi szerzetes, Izabella királynő gyóntatója, toledói érsek, Spanyolország prímása, főinkvizítor s egy időben az ország régense volt, igen határozott, erőskezű politikus.

10: Mazarin (1602–1661) – bíboros, államférfi. XIV. Lajos kiskorúsága alatt kormányzott, Richelieu művét folytatva: megszilárdította a trón helyzetét, befejezte a harmincéves háborút, s megszerezte a Bourbonoknak a spanyol királyságot.

11: Suger (1081–1151) – a Saint-Denis-i kolostor apátja, VI., majd VII Lajos minisztere, nagy szerepe volt a központi hatalom kiépítésében.

12: Sully (1559–1641) – IV. Henrik minisztere, a vallásháborúk dúlásai után nagy eréllyel rendbe szedte az ország zilált pénzügyeit, s felvirágoztatta a gazdasági élet minden ágát. Könyvet is írt az államháztartásról.

13: Choiseul (1719–1785) – XV. Lajos minisztere, a hétéves háború után rendezte Franciaország viszonyát a többi európai állammal, s hozzácsatolta Korzikát.

14: Colbert (1619–1683) – XIV. Lajos minisztere, nagy képességű, roppant munkabírású szervező, a pénzügyeket, ipart, kereskedelmet, igazságügyet, hajózást, hadsereget érintő rendelkezéseivel lassanként az egész államgépezetet átformálta. Támogatta a művészetet és irodalmat is.

15: Law, John (1671–1729) – skót származású pénzember, bankot alapított Párizsban, és hatalmas vállalkozásokba fogott: kereskedelmi társaságokat szervezett a gyarmatok kiaknázására, átvette az adóbérlőségeket, a pénzverdét stb. A spekulációs láz felverte a részvények árfolyamát, de csakhamar bekövetkezett a visszahatás, kitört a pánik, s ez elsöpörte Law egész „rendszerét”. A bankárnak menekülnie kellett (1720), s szegényen halt meg, noha jelentős vagyonnal érkezett Franciaországba.

16: Szent Bertalan-éjszaka – 1572. augusztus 24-ének éjjele, melynek folyamán Medici Katalin és a Guise hercegek biztatására IX. Károly lemészároltatta a Párizsban összegyűlt protestáns főembereket. Az irtózatos vérfürdő újabb polgárháborút robbantott ki.

17: Spanyolországi hadjárat – 1820-ban forradalom tört ki Spanyolországban, s megalakult a Cortez, a nemzetgyűlés, amely liberális szellemű alkotmány elfogadására kényszerítette VII. Ferdinándot. Három év múlva azonban a laibachi kongresszus határozata alapján francia sereg tört be az országba, megverte a liberálisok haderőit, s visszaállította az abszolút monarchiát.

18: Júliusi forradalom – Az 1830-as polgári forradalom, amely elűzte X. Károlyt, s Lajos-Fülöp személyében trónra emelte a Capet-dinasztia „fiatalabbik”, orléans-i ágát.

19: Bonneau – Voltaire teremtette alak, a politikai kufár mintaképe.

20: Berthier, Louis-Alexandre (1753–1815) – Napóleon egyik marsallja, a Nagy Hadsereg vezérkari főnöke, a császár meghittje volt, az összeomlás után azonban ő is követelte lemondását.

21: Francois Le Clerc du Tremblay (1577–1638), a „szürke eminenciás”, Richelieu bíboros jobbkeze.

22: A végzetes 1814-es és 1815-ös esztendő – 1814 a franciaországi hadjáratnak, Párizs elfoglalásának, Napóleon lemondásának és elbai száműzetésének, 1815 a császár visszatérésének, száznapos uralmának, a waterlooi csatavesztésnek és Szent Ilona-szigeti végleges száműzetésének az éve.

23:  Szent Lajos-rend – XIV. Lajos alapította 1693-ban, kizárólag katolikus tisztek számára.

24: Bayle, Pierre (1647–1706) – történész és filozófus, Történeti és kritikai szótára (1697). amely kétkedő és bíráló szellemben ismerteti a kor tudásanyagát, az Enciklopédia előfutárának tekinthető.

25: Le Constitutionnel – 1815-ben alapított liberális és antiklerikális irányzatú lap.

26: Hephaisztion (megh. i. e. 324) – makedón hadvezér. Nagy Sándor barátja, és kegyeltje, sokszor helyettesítette, képviselte őt.

27: Boulle, André-Charles (1641–1732) – faszobrász, sajátos – dúsan ékített, berakásos – bútorstílus kialakítója. Balzac nagyra becsülte, s maga is gyűjtötte remekeit.

28: A sánta ördög – Lesage regénye (1707), a benne szereplő Asmodée nevű ördög sorra leemeli Madrid háztetőit, és spanyol köntösben bemutatja a párizsi erkölcsöket és alakokat.

29: Céliméne – Moliére Az embergyűlölő című darabjának (1666) női főszereplője, kacér nagyvilági hölgy.

30: Trim káplár – Sterne angol író Tristram Shandy című regényének (1713–1767) egyik alakja. Toby bácsival, a hős nagybátyjával örökösen katonásdit játszik: várakat építenek, felvonultatják játékkatonáikat, s megismétlik a nagy ütközeteket.

31: cenzus, kor – Az 1820-as választási törvény ezer frank ingatlanadó fizetéséhez és harmincéves korhoz kötötte a megválaszthatóságot.

32: Périer, Casimir (1777–1832) – bankár és politikus, a Restauráció idején ellenzéki képviselő volt, 1831-ben belügyminiszter, majd miniszterelnök lett, könyörtelenül elfojtotta a legitimisták és a lyoni selyemszövők felkelését.

33: (1775–1827) – ellenzéki képviselő, 1823-ban bátran szembeszállt a Villéle-kormány spanyolországi beavatkozási tervével. Az egyik viharos képviselőházi ülésről karhatalommal vezettették ki, a liberálisok hősként ünnepelték magatartásáért.

34: Franconi – az olasz származású Franconi-dinasztia kezdetben műlovardát, majd pantomim-színházát tartott fent Párizsban, később megnyitották a Temple bulváron a csakhamar híressé váló Olimpiai Cirkuszt.

35: Marais-, Saint-Antoine-negyed – az előbbi a kispolgárság, az utóbbi a munkásság egyik kerülete volt a régi Párizsban.

36: A Forradalom megfosztotta a francia egyházat sok évszázados vezető szerepétől, Napóleon azonban 1801-ben konkordátumot kötött a pápával, és ismét államvallássá tette a katolikus vallást.

37: A Forradalom alatt bevezetett naptár a Köztársaság kikiáltásával kezdte az időszámítást, a II. esztendő 1793 szeptemberétől 1794 szeptemberéig tartott.

38: Rángatózó (francia)

39: Brillat-Savarin, Anthelme (1755–1826) – a leghíresebb francia „ínyesmester”, Az ízlés fiziológiája című nagy sikerű művében – amely Balzacra is erősen hatott módszerével – kellemes csevegéssé párolva „tálalja” étel- és életművészeti elveit.

40: Goujon, Jean (1510–1566) – a francia reneszánsz egyik legkitűnőbb szobrásza és építésze. Részt vett a Louvre díszítésében, Párizsban gyönyörű kútja áll; munkái olasz és antik hatásokat, s erős egyéniséget tükröznek.

41: Cherubin – Beaumarchais Figaro házassága című vígjátékának egyik szereplője, Rosina ifjú imádója, aki voltaképp nem is a grófnéba – a szerelembe szerelmes.

42: Bilboquet – Dumersain és Varin Csepűrágók című látványos darabjának egyik szereplője: csak szavaiban volt „mély filozófus”.

43: Pascal, Blaise (1623–1662) – a nagy filozófus élénken érdeklődött a természettudományok s a matematika iránt is: tizenhat éves korában feltűnést keltő geometriai értekezést írt, tizennyolc éves fejjel megszerkesztett egy számológépet, később pedig a valószínűség-számítással, foglalkozott.

44: Sewrin, Chairles-Augustin (1771–1853) – vígjátékíró, darabjait hangzatos erkölcsi okításokkal szőtte át.

45: Leuwenhoek, Antoni (1632–1723) – holland kereskedő és természettudós, a mikroszkopikus kutatás egyik úttörője, mikroszkópjait maga készítette. Főképp a vérkeringéssel foglalkozott.