Király
Júlia A tornádó
oldalszele Szubjektív
válságtörténet
2007–2013 részlet

© 2018 Király Júlia

Magyar kiadás © 2019 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv és borítókép © Szüts Miklós

A borítón Szüts Miklós Sebald nyári viharban c. festménye látható.

ISBN 978 963 355 568 2

Felelős szerkesztő Tönkő Vera
Szerkesztette Farkas Zoltán és Király Katalin
Az önéletrajzi kislexikont szerkesztette Bognár Róbert
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Markwarth Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Ajánlom ezt a könyvet a jegybankosoknak

Előszó

„– Fesd csak le, ahogy láttad.

– De minek? – kérdezte. – Mi szükség van arra, hogy lefessem? Nekem elég, hogy láttam.

– Hát, Péter – sóhajtottam. – Valamit csak kell csinálni az embernek az életben.”

Ottlik Géza: Hajnali háztetők

„Elnöki periódusom vége felé valaki feltette nekem a kérdést, hogy mi lepett meg a legjobban a pénzügyi válsággal kapcsolatban. »Maga a válság« – válaszoltam.”

Ben Bernanke: Volt merszünk cselekedni

2010. május 14–15-én az EBRD (Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank) Zágrábban tartotta az éves közgyűlését. Zágráb autóval is alig négy óra Budapesttől, elég volt előző nap délután indulnom. Az autópálya szinte üres volt, a válság éreztette hatását. A horvát főváros ugyan nem a tengerparton van, de Szentendrére emlékeztető, pici óvárosa és rengeteg zöld parkja miatt olyan, mint egy igazi mediterrán város. Örömmel készültem, éreztem, hogy könnyű dolgom lesz a különböző találkozókon. Egy évvel korábban azt ígértük, hogy fegyelmezett költségvetési és monetáris politikával kimászunk a gödörből – és valóban, Magyarország a Bajnai-féle konszolidációnak és a jegybanki válságkezelésnek köszönhetően stabilizálódott. Úgy éreztük, sikerrel landoltunk a Hudson folyón1 – az ország megmenekült a legrosszabbtól. Ez a zágrábi közgyűlés épp a jegybankban eltöltött, közel hat évem félidejére esett. Már mögöttünk volt a válság és a válságkezelés, a pánik és a megnyugvás, a recesszió és a kilábalás. Akkor, ott, Zágrábban, 2010 tavaszán minden elemző csak elismeréssel illette a teljesítményünket. Volt mire büszkének lennünk.

A legtöbb újságírói kérdés a Fidesz friss kétharmados választási győzelmére vonatkozott. Az eredmény még valóban friss volt, hiszen a második fordulót alig két héttel korábban tartották, az új Országgyűlés épp akkoriban ült először össze, és az új kormány sem állt még fel. A kétharmados többség miatt inkább aggodalmaskodó kérdésekre magabiztosan válaszoltam: „Amikor a Fidesz 1998-ban hatalomra került, akkor egy fiatal, hozzáértő csapattal tartották a korábbi gazdaságpolitikai irányt. Én bízom benne, hogy a kétharmad lehetőséget ad számukra, hogy megőrizzék a gazdaság stabilitását, és ugyanakkor az eddig kényszerűen halogatott strukturális reformoknak is végre nekilássanak. Magyarország vissza fog kerülni a fenntartható, stabil növekedési pályára.”2 Akkoriban nem voltam egyedül ezzel a később súlyos tévedésnek bizonyult véleményemmel. Nem gondoltam, hogy a következő három év megint csak válsággal és válságkezeléssel, pánikkal és megnyugvással, recesszióval és gyötrelmes kilábalással fog eltelni a NER (Nemzeti Együttműködés Rendszere)3 égisze alatt.

Ez a könyv, a jegybankban töltött éveink (2007–2013) krónikája ezekről a reményekről és csalódásokról szól. Nemcsak az én történetem, hanem vezetőtársaimé (mindenekelőtt Simor András elnöké és Karvalits Ferenc alelnöké) és a jegybank stábjáé is.

2007–2013 között a Magyar Nemzeti Bank pénzügyi stabilitásért felelős alelnöke és a Monetáris Tanács (MT) tagja voltam. Ez a könyv nem aprólékos gazdaságtörténet, nem elemző vagy empirikus közgazdaságtan, hanem szubjektív eseménytörténet és töprengés életem legnehezebb, de legtanulságosabb hat évének eseményein. Amióta a válság elkezdődött, én „együgyű” lettem. 2007 nyarán léptem be a jegybankba, akkor, amikor az Egyesült Államokban kibontakozóban volt a globális pénzügyi és gazdasági válság. Azóta izgatott, hogy pontosan mi is történt, miért történt, hogyan történt, és mi lesz mindennek a következménye, elsősorban ránk nézve. Aztán amikor 2008 őszén a Lehman Brothers összeomlását követő pénzügyi cunami csaknem elsodorta Magyarországot, jöttek az önkínzó kérdések: mit nem vettünk észre, miért hagytuk, hogy így legyen, most mi a teendő, mikor döntünk jól. Különösen nyomasztó volt a magyarországi túlzott eladósodás, a devizahitelezés kiváltotta társadalmi válság, ami valóban az orrunk előtt zajlott. Valóban annyira vakok, semmit sem értők, mindent félrekezelők voltunk, ahogy azt néhány közismert esszé felvetette? Azt a reménytelen feladatot próbálom megoldani, hogy önkritikusan és, amennyire tőlem telik, távolságot tartva mutassam be döntéseink hátterét. Mit s miért. Mikor ültünk tudásvákuumban, mikor reagáltunk időben és hibátlanul, mit nem vettünk észre, mit láttunk már akkor is tisztán. Nem voltunk tévedhetetlenek. Döntéseink nem voltak hibátlanok. De mindenkor igyekeztünk minden véleményt megismerni, minden megismerhető tényt figyelembe venni, számos szakértő, elemző álláspontjára támaszkodni. Meggyőződésem, hogy az így születő döntések hosszú távon nagy valószínűséggel jobbak, mint amikor egy önmagát minden igazság birtokában tudó vezető irányít és dönt.

Szakmai folyóiratokban, konferenciákon, interjúkban, újságcikkekben, egyetemi és más fórumokon tartott előadásokban újra meg újra próbáltam megválaszolni ezeket a kérdéseket. 2014–15-ben Mihancsik Zsófiával több mint 60 órás interjúsorozatban rágtuk végig a hat évet és mindazt, ami előtte és utána történt. 2016-ban a Nyitott Műhely vezetője, Finta László rábeszélt, hogy egy ötrészes, nem szakmabelieknek szánt beszélgetéssorozatban próbáljuk közösen megérteni a válság természetrajzát.

Készült 2011-ben egy film a válság sorsfordító eseményéről, a Lehman Brothers 2008-as csődjéről.4 Ennek kapcsán jegyezte meg Ben Bernanke, az amerikai jegybank (Fed) akkori elnöke: „Ha megkérdezték a véleményemet a filmről, azt szoktam válaszolni, hogy nem kellett megnéznem, mert láttam az eredetit.”5 Szerencsére nemcsak látta, hanem meg is írta. Bernanke memoárjának (2017) olvasása közben döbbentem rá, hogy a világ válságtörténete, a visszaemlékezések (Geithner, 2014; Paulson, 2010; King, 2016) és a legjobb elemzések (például Gorton, 2010; Blinder, 2013) mennyire csak az Egyesült Államokra koncentrálnak. Az eurózóna 2010 utáni válságáról sokan írtak – de csak kevesek az azt megelőző, válságos évekről, az európai jegybankok dilemmáiról. Az Európai Központi Bank leköszönt elnöke, Jean-Claude Trichet csak belekezdett, de végül nem írta meg a visszaemlékezéseit; volt kollégája, Francesco Papadia sem memoárt, hanem tankönyvet írt a jegybankokról és a válságról (Papadia – Välimäki, 2018). Ezekben az írásokban nagyon ritkán jelenik meg Kelet-Európa, még ritkábban Magyarország (üdítő kivétel Tooze, 2018), pedig a válság idején (sajnos) nagyon sokszor szerepeltünk a világ legnagyobb újságjainak címlapján. Még a magyar nyelvű válságirodalom többsége is inkább a nemzetközi eseményekkel foglalkozik (például Farkas B., 2012a, 2012b; Győrffy, 2017; Halmai, 2014; Magas, 2009); a magyar válságról szóló, nagyobb tanulmány vagy könyv csak kevés jelent meg (például Andor, 2009; Farkas Z., 2014; Martin – Várkonyi, 2010; Piroska, 2018), visszaemlékezés pedig egy sem. Pedig a memoárok mindig izgalmasabbak, mert egy-egy gazdaságpolitikai döntés nehézségét sokkal jobban megértjük, ha a döntéshozó egyéni, szubjektív szempontjait és a döntés pillanatnyi politikai-szociológiai körülményeit is megismerjük.

Ez a könyv a mi jegybanki hat évünk nagyon egyoldalú, csak bizonyos eseményeket kiragadó, a válságra koncentráló krónikája. Alapvetően nem a Magyar Nemzeti Bankról szól, hanem elsősorban válságtörténet. A jegybankosokkal közösen eltöltött hat évünkből nagyon sok minden kimaradt, szinte mindaz, ami nem közvetlenül a válsághoz, a válságkezeléshez kapcsolódott. Márpedig az MNB a válság alatt is zavartalanul üzemelt: bevezettük a napon belüli átutalást, átszállítottunk több mint 2000 milliárd forintnyi készpénzt vadonatúj logisztikai központunkba, megújítottuk a jegybanki statisztikai rendszert, radikálisan csökkentettük a működési költségeket, európai szintűvé tettük a közbeszerzési eljárást, egyszóval jó, adófizetői pénzzel spóroló vállalatként működtünk. Ezek a történetek szinte mind kimaradnak ebből a könyvből. A monetáris politikai döntésekre és a válságkezelésre koncentráltam.

Monetáris politikáról közérthetően írni? Megpróbáljuk: a többes szám Farkas Zoltánt, a könyv szakmai lektorát rejti, aki nélkül ez a könyv sokkal kevésbé lenne olvasmányos, tele lenne szakkifejezésekkel, rosszul megfogalmazott üzenetekkel. Azt reméljük, hogy nemcsak a szakmabeliek, hanem a laikus, de kíváncsi olvasó számára is izgalmas olvasmányt raktunk össze.

A könyv szerkezetét hosszas vívódás után alakítottuk ki. Végül úgy döntöttünk, hogy merítünk Esterházy Pétertől, és a klasszikus Termelési-regény (kisssregény) (Esterházy, 1979) utánozhatatlan szerkezetét próbáljuk meg lekoppintani.6 A könyv első részében „csak ülök és mesélek”, a második részben, ahol óhatatlanul előjön tanári énem, próbálok egy-két általam szubjektíven kiválasztott témakört mélyebben elemezni, egy-két történetet több szempontból bemutatni, mindent a lehető legközérthetőbben elmagyarázni. Az első részben vastagított szedés (mögötte szám) utal a hátsó értelmező, magyarázó, bővebben kifejtő pontokra. Ezek a témák is szubjektív válogatás eredményei; biztosan lesz, aki hiányolja, hogy miért nincs szó az eurócsatlakozásról, a bankrendszerek működéséről, a bankversenyről, a fiskális politikáról vagy akár a bázeli tőkeegyezményekről. Ezek a magyarázatok néha inkább alapszakos, néha inkább mesterszakos egyetemi tanórára emlékeztetnek, de reményeim szerint az olvasó könnyen követni fogja azokat a fejtegetéseket is.

A könyv olvasható úgy is, hogy hol előre-, hol hátralapozunk, és úgy is, mintha két könyv lenne: először a sztori, utána az elemzések. Remélem, hogy a sztori olvasása közben kedvet kapnak ahhoz, hogy belevágjanak a második részbe is. Legfeljebb amikor a második részt olvassák, majd visszalapoznak: mit is írt erről a Király az első részben? És remélem, azt fogják tapasztalni, hogy a két rész ugyanazokat az alapelveket sugallja.

Mindenesetre minden fontosabb fogalmat, szereplőt kigyűjtöttem a könyv végére a Fogalomtárba és a Főszereplők jegyzékébe, hátha az is segíti a jobb tájékozódást. A könyv végén az irodalomjegyzék nem teljes, hiszen ez nem egy szakkönyv vagy tankönyv. Külföldi szerzőre leginkább akkor hivatkoztam, ha kifejezetten kelet-európai vagy magyar vonatkozása volt. Mivel ez a könyv rólunk szól, elsősorban magyar, különösen MNB-s szerzők műveit igyekeztem feltüntetni. Végül is volt kollégáinkkal mindig együtt gondolkodtunk – nehezen választható el az én szellemi termékem az ő szellemi terméküktől. Az érdeklődő olvasó a hivatkozott műveket elolvasva, azok szakirodalmi áttekintésének segítségével bármely témában mélyfúrást végezhet. A szépirodalmi hivatkozások még kevésbé teljesek, de jelzik a szerző ízlését.

Amikor 2007 júliusában beléptem az MNB-be, Bächer Iván barátom, a kiváló író-publicista rám dördült a maga megszokott basszusán: „Aztán mindent írj fel! Emlékezned kell mindenre!” Igyekeztem. Naponta készítettem feljegyzéseket, és szerencsére megvan az akkori naptáram is. Csak nyilvánosan hozzáférhető forrásokat használtam, hiszen belső anyagot, kéziratot, előterjesztést nem hoztam magammal. De az emlékeim, feljegyzéseim mind velem vannak. A könyv elkészítéséhez a legtöbb segítséget maga a jegybank adta: a www.mnb.hu oldalon szinte minden korabeli közlemény, adat, elemzés, jelentés megtalálható – valóban csak néhány tűnt el megmagyarázhatatlanul. A jegybank őrzi a transzparenciáját. A Monetáris Tanács anyagaiból a közleményeket és a közzétett, rövidített jegyzőkönyveket használtam. Azt hittem, ma már a teljes jegyzőkönyvek is a rendelkezésemre fognak állni, hiszen eredetileg ezeket tíz évre titkosították, de sajnálatos módon 2013-ban, a jegybanktörvény módosításakor a határidőt 30 évre hosszabbították meg, így ezek továbbra sem publikusak. A rossz memória felfrissítésére kiváló társam akadt: a Portfolio nagyon jól használható archívuma. Ezért a legtöbbször nem is keresgéltem tovább, ezt használtam egy-egy esemény, bejelentés, intézkedés hivatkozási alapjául. De virtuálisan bejártam a Magyar Narancs, az Index, az Élet és Irodalom, a HVG, a Napi.hu, a valaha volt Origo, Népszabadság internetes archívumába is.

Időutazás volt a könyvírás. Újra átéltem minden vitánkat, kínlódásunkat, sikereinket és kudarcainkat. Egyet ígérhetek: tanulságos könyvet tart kezében az olvasó.

I. A TÖRTÉNET

1. Előzmények

2007 márciusában lejárt Járai Zsigmond jegybankelnök mandátuma, és az előzmények ismeretében nem volt kétséges, hogy az MSZP–SZDSZ-kormány új jegybankelnököt fog jelölni. Akkoriban még volt tétje annak, hogy ki nyeri a választásokat, ki lesz a pénzügyminiszter és ki lesz a jegybankelnök.

A kétezres évek első fele Magyarországon aranykornak tűnt: 4-5 százalékos növekedés, emelkedő bérek, bővülő fogyasztás, bőséges hitelkínálat, jövedelmező vállalkozások, sikeres bankszektor, és még az inflációt is sikerült valamennyire leszorítani. Az euró árfolyama az évtized első felében stabilan 245–255 forint között ingadozott, míg az ország kockázati felára rendkívül alacsony, mindössze 20-30 bázispont volt. Ugyanakkor néhány elemző, mindenekelőtt a magyar gazdaságot talán legjobban értő Antal László figyelmeztetett, hogy 2001-től kezdődően leszakadtunk az 1995-ös Bokros–Surányi-csomaggal megalapozott fenntartható, a fejlett országokhoz konvergáló növekedési pályáról, és a 2002-ben bejelentett 100 napos csomaggal egyre inkább a túlzott eladósodás fele sodródunk.7

A laza, osztogató költségvetési és a szigorú, magas kamattal8 és erős forinttal jellemezhető monetáris politika (5) együttélése egyre súlyosabb feszültségekkel járt együtt, miközben mindkét fél a másikat hibáztatta a gazdaság érezhető gyengüléséért.9 A költségvetési lazítást kényszerűen visszafogás követte, a második Gyurcsány-kormány által 2006 júniusában meghirdetett Új Egyensúly programja két évre brutális, 1000 milliárdos költségvetési megszorítást irányzott elő.10 A GDP növekedése a programot követően lassult, az infláció újra gyorsulni kezdett. A Gyurcsány-program meghirdetését követően gyengült az árfolyam, romlott az ország minősítése, nőttek a kockázati felárak. A Monetáris Tanács (2) nagyot húzott a féken – 2006 második felében durván (összesen 200 bázisponttal, azaz 2 százalékkal) emelte az alapkamatot (5), ezzel újabb vitákat és kormányzati ellenkezést váltva ki.

A lakossági hitelezés azonban tovább száguldott, a bankok a nemzetközi pénzpiacon beszerezhető, olcsó devizahitelből finanszírozták az egyre felelőtlenebbé váló belföldi hitelezést. Romlott a fizetési mérleg, és a kormányzati megszorítás ellenére nőtt a külső eladósodás. A 2006 nyarától 2007 nyaráig terjedő időszak, azaz az utolsó békeév már súlyos költségvetési megszorítással és közben szinte korlátlanul bővülő lakossági devizahitelezéssel volt terhes. Utólag ezt mindenki tisztán látja. Akkoriban nem sokan érzékelték, hogy az ország behúzott kézifékkel és mégis kétszáz kilométeres sebességgel rohan a válság felé.

1.1. Jegybankelnöki casting

2006 novemberében indította meg a Portfolio a szokásos jegybankelnöki castingot,11 szondázva, hogy olvasótáboruk kit tart esélyesnek a Magyar Nemzeti Bank (1) elnökjelöltjeként. Az olvasók segítségével összeállított lista tekintélyes volt: többek között Bokros Lajos (korábbi pénzügyminiszter), Farkas Ádám (banki vezérigazgató, későbbi felügyeleti elnök), Felcsuti Péter (banki vezérigazgató, később a Magyar Bankszövetség elnöke), Hamecz István (az MNB ügyvezető igazgatója, későbbi banki felső vezető), Karvalits Ferenc (banki vezérigazgató, később az MNB alelnöke), Neményi Judit és Oblath Gábor (az MNB Monetáris Tanácsának tagjai), Simor András (a Deloitte partner vezérigazgatója, az MNB későbbi elnöke), Surányi György (bankelnök, az MNB korábbi elnöke), Urbán László (banki vezérigazgató-helyettes, korábbi pénzügyminiszter-jelölt) és jómagam szerepeltünk rajta, de a lista egyre bővült. Hamarosan Hamecz és Simor ugrott a lista élére, és ez így is maradt egészen addig, amíg a miniszterelnök 2007 februárjában végül döntött.

A Bankárképzőnek, amelynek akkor egyik tulajdonosa és vezérigazgatója voltam, nagyon jól jött a portfoliós castingon való szereplés: mivel a lista hitelesnek tűnt, és a tényleges jelölt neve a bejelentés napjáig valóban nem szivárgott ki, így engem is az esélyesek között kezelt a piac. Egyik legjobb üzleti évünket zártuk 2006-ban, és a jövő is biztatónak látszott. Mivel soha nem dolgoztam a Magyar Nemzeti Bankban,12 az elnökség komolyan meg sem fordult a fejemben; amúgy sem volt túlzottan vonzó 2006 végén, az őszödi beszédet követően monetáris politikussá válni. Az őszödi beszéd 2006. szeptemberi kiszivárgása, az azt követő, sokszor véres utcai összecsapások, a lakásunk ablakából jól látható, égő tévészékház, a Kossuth téren felállított Felelősök fala13 – rajta az általam különösen nagyra becsült emberek nevével (Konrád György, Esterházy Péter, Vekerdy Tamás, Nádas Péter, Bajnai Gordon szerepelt a nevem14 mellett) – hasonlított az addig csak filmekből ismert lincshangulathoz. Elnézve a Kossuth téri eseményeket, a Magyar Narancsba írtam egy tudományos fantasztikus horrort a várható gazdasági összeomlásról. A válság alatt többször eszembe jutott az előrejelzésem, amely elég pontosan írta le egy gazdasági válság forgatókönyvét.15

Részlet a Kossuth téren az Országház előtt felállított Felelősök faláról (2006)

Forrás: a szerző felvétele

Ilyen körülmények között elvállalni kormányzati pozíciót nagyfokú elkötelezettséget és bátorságot jelentett. A jegybank elnökének lenni pedig akkor is politikai pozíció, ha a jegybank független szakmai szervezet. Simor András mondta később, amikor már keményen sorozták a karaktergyilkosok: „Én világéletemben a piacon dolgoztam, sosem ismertem a politika világát. Tudod, a piacon valóban farkastörvények uralkodnak, de azok legalább törvények!”

Kívülállóként, a monetáris politika mindennapjaitól akkor már két évtizede távol16 úgy éreztem, hogy az érzelmi és politikai felhangoktól sem mentes vita egyik oldalon sem a racionális, objektív döntések kialakulását segíti, és igen nehéz egyértelműen eldönteni, mikor kinek van igaza. Mindig taszítottak az egyetlen és vitathatatlan igazság tudói, akik ellentmondást nem tűrve jelentették ki, hogy kik és miért követtek el súlyos hibákat, és azt is, mi az egyedül helyes megoldás. Annyit érzékeltem, hogy a jegybanki döntések egyáltalán nem egyhangúan születtek, és a viták mögött gyakran nemcsak gazdasági, de politikai preferenciák is meghúzódtak.

Mégis, amikor 2006 decemberében régi barátom, Karvalits Ferenc – aki előkelő helyen állt a Portfolio listáján – megkérdezte, hogy ha esetleg ő lesz az elnök, vállalnám-e mellette az alelnökséget, elgondolkodtam a válaszon. A jegybank tevékenységét, a jegybankosokat végül is ismertem: számos tanítványom a jegybankban dolgozott, velük rendszeresen találkoztam, gyakran „monetáris kerekasztalokon” beszéltük meg a legizgalmasabb gazdasági kérdéseket. A tanítványaimnak köszönhetem, hogy 2002-ben megkaptam az akkor legjelentősebb jegybanki kitüntetést, a Popovics-díjat,17 amelyre máig büszke vagyok. A jegybank bankrendszert elemző kiadványait (stabilitási jelentés, inflációs jelentés, egyéb szakmai tanulmányok) addig is rendszeresen olvastam. Úgy gondoltam, kellő mélységű ismeretem van a pénzügyi piacokról, a bankok és bankrendszerek működéséről és különösen a magyar pénzügyi rendszerről. Jól ismertem a pénzügyi rendszerek kockázatait, évekig tanítottam a közelmúlt jelentős, egy-egy bank vagy pénzügyi rendszer összeomlásával foglalkozó esettanulmányait. Több bank igazgatóságában dolgoztam rövidebb-hosszabb ideig. 2003-ban, postabanki elnökségem idején sikerrel adtuk el – akkor kiugróan magas áron, 101 milliárd forintért – a Princz-korszak utáni, sokak által semmire sem taksált Postabankot.18 Azzal is tisztában voltam, hogy a magyar bankrendszer robbanásszerűen átalakult a kétezres években, és az ezeket az éveket jellemző, magas növekedési ütem, ráadásul az európai mércével is kiugró jövedelmezőség hosszú távon fenntarthatatlan, tehát korrekció várható.19 A Karvalitscsal való beszélgetés után elkezdtem az MNB más kiadványait is olvasgatni, és beleástam magam a monetáris (jegybanki) politikába. Noha sok esélyt nem adtam kettősünk győzelmének, mégis ez volt az a pillanat, amikor először gondolkodtam el azon, hogy húsz évet töltöttem már a Bankárképzőben, ideje váltani.

2007. február 16-án Gyurcsány Ferenc bejelentette, hogy Simor Andrást jelöli március 1-jétől a jegybank élére. Bár az akkori ellenzék az őszödi beszédet követően Gyurcsány Ferencet illegitim miniszterelnöknek titulálta, mégis, az általa jelölt Simor Andrást akkor szinte egyhangúan támogatta mindkét parlamenti bizottság.20 Simor Karvalitsot választotta alelnöknek, így – gondoltam – a jegybankkal való kacérkodásom ezzel véget is ért. Intellektuálisan is visszatértem a pénzügyi piacok számomra akkor sokkal izgalmasabb világába.

1.2. Esterházy és a globalizáció

Korábbi szerzőtársammal, László Gézával elhatároztuk, hogy megírjuk a pénzügyi piacokat elemző, tíz évvel korábbi opusunk, az Ezredvégi borzongás21 folytatását. Az 1997-es tanulmányban megvizsgáltuk és elvetettük azt a hipotézist, hogy lenne egy világméretű összeesküvés, és hogy lenne valós empirikus bizonyítéka a pénzvilág mindenre kiterjedő uralmának. Állítottuk, hogy az összeesküvés-elméleteket az ismerethiány és a félelem szüli. Magyarországon a sorozatos bankbotrányok és bankmentések miatti gyanakvás összekapcsolódott a rendszerváltás kiváltotta magas munkanélküliség és óriási egyenlőtlenség láttán érzett csalódással. Gyakran személyes sérelmek, a túlzott pátosz és a kritika morális megfellebbezhetetlenségébe vetett hit is hozzájárult a tárgyilagosság elvesztéséhez. Ez a szemlélet helyet követelt magának a képes magazinokban, az újságok vasárnapi mellékletében, ahonnan már csak egy lépésre volt az, amikor a kisember is a pénzvilág uralmát, a bankárokat, a spekulánsokat, a tőzsdét okolta saját helyzete rosszabbra fordulásáért. Célunk az volt, hogy az ezredvégi borzongás, a pénzvilágtól való félelem okait feltárjuk, és e szorongásokkal szemben felmutassuk a modern pénz és a pénzügyi piacok hasznosságát és racionalitását. Tanulmányunknak számunkra is váratlanul jelentős visszhangja támadt, a Közgazdasági Szemle mellett egy rövidített változata a nem szakmabelieknek szánva megjelent a Beszélőben is.

A tervezett új, 2007-es tanulmány hasonló célt tűzött ki, a középpontba az akkori évtized legnagyobb hatású jelenségét, a pénzügyi globalizációt állítva. Terveink szerint az 1997–2007-es évtized új fejleményeit dolgoztuk volna fel. Kitértünk volna az évtized meghatározó pénzügyi válságaira, a pénzügyi piacok egyre meghatározóbb új termékeire, a pénzügyi kockázatkezelés új fejleményeire és a pénzügyi szabályozás változásaira. Hipotézisünk szerint a globális pénzpiac inkább stabilizálta, semmint destabilizálta a világgazdaságot, és inkább elősegítette, semmint gátolta a konvergenciát, a szegény országok felzárkózását.

A feldolgozott tanulmányok22 azonban egyre több kételyt is elültettek bennünk: vajon valóban képes-e a pénzügyi globalizáció, a piaci önszabályozás stabilizálni a láthatólag egyre nagyobb egyensúlyhiányokkal jellemezhető reálgazdaságot, avagy épp ellenkezőleg, maga is hozzájárul a feszültségek növeléséhez, nem a súrlódásmentes kiigazítás, hanem a robbanásszerű összeomlás felé terelve a világot? Vajon a globalizáció révén összezsugorodó távolságok, az összekapcsolódó piacok, a gazdaságok kölcsönös függősége nem fogja-e felnagyítani a lokális válságot, nem következik-e be az 1929–33-as válságnál sokkal pusztítóbb gazdasági apokalipszis? Ezek a globalizációs félelmek akkoriban már a szépirodalomba is átszivárogtak: egyik legszebb példája ennek Esterházy „Legyünk együtt gazdagok!” dramolettje.23

Ám mielőtt a közös munkát befejezhettük volna, 2007 májusában ismét módosult a jegybanktörvény, kimondva, hogy a jegybanknak két alelnöke van, és mindkettő a Monetáris Tanács tagja.24 Mivel Simor már korábban megkérdezte, hogy volna-e kedvem vele dolgozni a jegybankban, igazából nem lepődtem meg, amikor egy szép májusi napon felhívott: „Mondd, ha felkérlek a pénzügyi szektor stabilitásáért felelős alelnöknek, elvállalod?”

Újra végiggondoltam korábbi érveimet. A jegybank Magyarország egyik leghitelesebb intézménye, a stáb szakértelme és felelősségtudata minden mércével mérve kiemelkedő. Egy ilyen csapatba mindig vágyik az ember. A pénzügyi stabilitásért felelős alelnök nagyon leegyszerűsítve azért felel, hogy a bankrendszer kiszámíthatóan, túlzott kockázatoktól mentesen tegye a dolgát. A Bankárképzőben és különböző bankok igazgatóságában eltöltött két évtized után a bankvilágban akkor már sokkal otthonosabban mozogtam, mint a monetáris politikában. A kilencvenes évek vége óta pénzügyi kockázatkezelést tanítottam az egyetemen, tisztában voltam a pénzügyi stabilitás jelentőségével. Tudtam, hogy mint a Monetáris Tanács tagjának a monetáris politikát újra kell tanulnom, mert hiába tanítottam a kilencvenes években, azóta jelentősen átalakult. Azt is tudtam, hogy a jegybankban a monetáris politikai terület a sztár, a pénzügyi stabilitási területet közelről sem tekintik annyira izgalmasnak: kevésbé szól bele a gazdaságpolitikai döntésekbe, még csak nem is szabályoz, és az egyes bankokkal sem foglalkozhat. 2013 előtt ugyanis a jegybanknak nem volt sem rendeletalkotási, sem felügyeleti jogköre. A jegybank által kidolgozott szabályozási javaslatokat szó szerint keresztül kellett verni a Pénzügyminisztériumon, és ez nem mindig volt egyszerű, sőt nagyon sokszor el is akadt. A bankok felügyelete a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletének (PSZÁF) a feladata volt. A három intézmény közös munkája korántsem volt felhőtlen. Az állandó egymásra mutogatás, a másik gyenge pontjainak kipécézése, a harmonikus együttműködés hiánya sajnálatosan rányomta bélyegét a következő évekre is.

A László Gézával közös kutatásunk során felfigyeltem egy erősödő, új elméleti irányzatra: egyre fontosabbá vált a pénzügyi piacok, a pénzügyi szektor önmozgásának szerepe a gazdasági ciklusok magyarázatában, felértékelődött a pénzügyi stabilitás. Claudio Borio, a Nemzetközi Fizetések Bankjának (BIS) közgazdásza ekkoriban már megjósolta,25 hogy az árstabilitás mellett a jegybankoknak egyaránt fontos célul kell kitűzniük a pénzügyi stabilitás (azaz a pénzügyi közvetítés, a hitelezés biztonsága és kiszámíthatósága) védelmét is. Ő írta le először, hogy szükség van a pénzügyi rendszer egészének stabilitását biztosító, a válságokat megelőző, a pénzügyi ciklusokat tompító, úgynevezett makroprudenciális szabályozásra.

Az ennek alapján megírt jegybanki beköszöntőmben többek szerint eléggé lendületesen fejtettem ki, hogy miért egyenrangú a pénzügyi stabilitási terület a jegybank bármely más elvi területével, és miért fog a jövőben még tovább nőni a szerepe: „A jegybank stabilitási szerepe sokáig csak annyi volt: mi vagyunk a bankok végső mentsvára. Ma viszont a hatékony monetáris politika érdekében nekünk kell megakadályoznunk a pénzügyi intézmények túlfutását, és közben biztosítani a stabil működésüket. Ebben a világban egyre többféle, egyre összetettebb kockázattal kell szembenéznünk. Kordában kell tudnunk tartani ezeket a kockázatokat, és tudnunk kell megelőzni a válságokat. A mi feladatunk a válságkezelés is, és bár robbanásokkal tele a világ, hol itt, hol ott pukkad ki egy-egy pénzügyi buborék, remélem, súlyos pénzügyi válságot itthon nem kell kezelnünk a következő hat évben.” A beszéd vége fordított Kasszandra-jóslat lett.

Simort nem igazán ismertem. Bár egy évig ültünk együtt a PSZÁF tanácsadó testületében, és a Postabank eladása idején a Deloitte vezetőjeként ő volt a vásárló Erste Bank tanácsadója – akkor igazán korrekt partnernek bizonyult –, de közelebbi vagy baráti viszonyban egyáltalán nem voltunk. Régi kollégái (Creditanstalt, Budapesti Értéktőzsde, Deloitte) csak felsőfokban beszéltek róla: széles látókörű, a problémákat rendkívül gyorsan átlátó, egyenes, biztos értékrendű, erőskezű vezetőnek tartották. Tudtam, hogy nem született monetáris politikus, igazából a gazdaságpolitikához sem volt soha közel, viszont a pénzpiacokat kevesen ismerték nála jobban. Azt is mindenki elismerte, hogy hihetetlenül gyorsan tanul, és nem szégyell kérdezni.

Mindezt végiggondolva végül is igent mondtam.

2007. június 15-én, ötvenedik születésnapomon26 búcsúztam a Bankárképzőtől. Közel kétszázan ünnepeltünk és búcsúztunk a Bankárképző kertjében. Húsz év után váltottam.

László Gézával közös kutatásunkat egy időre felfüggesztettük. Egyik, a jegybankban is sokáig dolgozó, akkor éppen bankvezető közös tanítványunk, Harmati László azzal vigasztalt, hogy életem legunalmasabb hat évének nézek elébe, és nemcsak a Gézával közös kutatásunkat fogjuk kényelmesen befejezni, de bőven lesz időm nagydoktori értekezésem elkészítésére is.27 Nemcsak én gondoltam így, vezetőtársaim is. Karvalits mesélte évek múlva: „Emlékszem, amikor bejöttem a bankba, Simor azt kérdezte: »És mit fogunk itt csinálni egy év múlva?« Ő azt gondolta, hogy addigra az inflációt rendbe tesszük, és vajon utána mihez fogunk kezdeni. Én meg viccesen mondtam, hogy felügyeletet fogunk csinálni, ha már nagyon unatkozunk. Azt gondoltam, hogy mindez ilyen egyszerű lesz.”

Nos, tévedtünk. Mire beléptem a Magyar Nemzeti Bank kapuján, az Egyesült Államokban a vártnál sokkal nagyobb erővel épp megkezdődött a kiigazítás: lassan kibontakozott a globális pénzügyi-gazdasági válság.

2. Jegybanki hétköznapok

Simor András 2007. június 4-én javasolt az MNB új alelnökének. A miniszterelnök ezzel egyetértve fölterjesztett a köztársasági elnöknek kinevezésre. Mielőtt ez megtörtént, június 20-án meghallgatott az Országgyűlés Gazdasági, illetve Költségvetési bizottsága, és egyhangúan (ellenszavazat és tartózkodás nélkül!) támogatta a kinevezésemet.28

Július 3-án, kedden, első alelnöki munkanapomon a cseh jegybankelnök, Zdeněk Thuma meghívására Prágába repültünk. Tíz évvel korábban, 1997-ben egy olyan leszállás után, amikor tűzoltók álltak körülöttünk (azóta se tudom, mi volt a baj a repülővel), a barátomtól kaptam egy könyvet a nagy légi katasztrófákról, amellyel azt akarta bizonyítani, hogy a pilóták az esetek 99 százalékában megoldják a nehéz helyzeteket. Bennem egyetlen mondat maradt meg a könyvből: „Erős turbulenciában nincs jó pilóta, csak szerencsés gép.” Minden repülőúton van egy kisebb turbulencia, amelyre mindig felhívják az utasok figyelmét. Én inkább lemondtam a repülésről. Kocsival és hajóval is el lehet mindenhova jutni. Így hát azon a júliusi napon, közel tíz év után ültem újra repülőn. Kicsit szokatlan élmény volt, de, gondoltam, az alelnökséggel együtt ezt is meg kell szokni.

Prágában éreztem először, hogy valóban létezik a jegybankárok klubja, bár az összeesküvés-elméletekkel ellentétben tagjai egyáltalán nem a világ leigázására esküdtek össze, sokkal inkább saját gazdaságaik biztonságos, inflációmentes működtetésére. A pénzügyi szervezetek világuralma nagyjából annyira igaz, mint az, hogy az ufók már évezredek óta földünk leigázására törekszenek. Bár van olyan jegybankelnök is, aki homályos összeesküvés-elméletek bűvöletében alakítja ki stratégiáját, azért ebben a klubban az ilyen meglehetősen ritka madár. A cseh jegybankosokkal korábban egyáltalán nem ismertük egymást, de percek alatt úgy beszélgettünk, mintha ezer éve ismerősök lennénk. Ugyanazok a kérdések izgattak minket: hogyan lehet az inflációt a kitűzött célon tartani (5), mi az adott pillanatban megfelelő monetáris politika, meg lehet-e őrizni a subprime válság (7) idején bankrendszereink stabilitását, milyen hatások fognak bennünket érni stb.

Ebben a klubban nagyon sokat számítanak a személyes kapcsolatok, ezért jó volt, hogy mind a hárman szorgalmasan eljártunk az Európai Központi Bank (EKB) által szervezett bizottsági ülésekre, illetve a különféle szűkebb vagy tágabb körben rendezett vitákra, megbeszélésekre. Ezek az emberi kapcsolatok kifizetődtek a válság alatt – egy telefon, egy e-mail, és általában a legsúlyosabb helyzetekben is találtunk közös megoldást. Elsősorban a szomszédos országok jegybankjaival alakult ki nagyon szoros kapcsolat, a válság alatt is rendszeresen tartottunk kibővített visegrádi találkozókat, amelyeken a cseh, a szlovák, a lengyel jegybanki vezetés mellett az osztrák és a szlovén vezetők is részt vettek. De jó volt a kapcsolatunk a baltiakkal, a román, a horvát jegybankosokkal és a szerb jegybankelnökkel is, aki kettős magyar–szerb állampolgár volt, és később az egyik legnagyobb magyar bank vezérigazgatója lett.29

A második munkanapomon, július 4-én vettem át hivatalosan a kinevezési oklevelemet a Sándor-palotában a köztársasági elnöktől, Sólyom Lászlótól. Valójában semmit sem láttam, annyira izgultam, de állítólag nem rontottam el sem a szöveget, sem a táncrendet. Ezen is túlestem.

A harmadik munkanapot pedig már szinte semmi sem különböztette meg a rá következő közel ezerötszáztól, legfeljebb annyi, hogy még béke volt.

Szokni kellett. Szokni kellett a jegybankot, magát az épületet, a jegybankosokat: a stábot, a jegybankos életstílust, a feszes menetrendet.

Az épületet nem volt nehéz megszokni és megszeretni.30 Igaz, hatalmasak a terek, gyakran sötétek és ódon illatúak a szobák, de szép. Alpár Ignác31 tökéletes munkát végzett: a volt kaszárnya helyén akkor kialakuló Szabadság tér egyik legtökéletesebb épületét hozta létre. Róth Miksa egészen különleges mozaikos üvegablakai, a sziporkázóan szellemes közgazdász, Bródy András nagyapja, azaz Bródy János dédapja, Maróti Géza által tervezett márványlépcsők, Alpár Ede (az öcs!) kovácsoltvas lépcsői, az aranyfüsttel befuttatott mennyezetű nagy tanácsterem tekintélyt sugároznak, tiszteletet parancsolnak, és mégis otthonossá teszik a tereket. Nem véletlen az „otthonos” szó: korábban a jegybanki vezetés és a stáb családjai lakták a hátsó fertályt (ahol most ugyanúgy irodák vannak). Az épületbe csak a szocializmus rondított bele: az első emeletet kettévágva két alig embermagasságú félemeletet kreált szörnyűségesen kicsi, szűk szobákkal. A nyílt napokon és a Múzeumok Éjszakáján korábban mindenki előtt megnyílt az MNB épülete – ha lesz egyszer újra ilyen, mindenképpen menjenek el, sétáljanak körbe, megéri!

A szobám hátrafelé, keletre, a Hold utcára nézett, talán a jegybank egyik legsötétebb szobája volt. A szobához és a válság alatti hangulathoz nagyon illettek falamon a komor-sötét Mednyánszky-képek. Karvalits részben a saját képeit hozta be, az egyik legjelentősebb kortárs gyűjtő volt akkoriban. Az MNB-nek jelentős képgyűjteménye volt még a múlt századból – sem elődeink, sem magunk nem gyarapítottuk a gyűjteményt, úgy gondoltuk, ennek a közfeladatnak az ellátása nem tartozik a jegybank alapvető feladatai közé.

Szokni kellett a saját aláírásomat a bankjegyeken. Amikor egy biciklitúrán egy balatoni csehóban először láttam a nevem az új ezerforintoson, boldogan mutattam a csaposnak: „Nézze, ez az én aláírásom!”, ő pedig szomorúan nézett rám: „Szegénykém! És maga egész nap csak ül és aláír!” Nos, valahol igaza volt, hiszen a bankjegy nem más, mint a bankra szóló váltó, amit valóban illene egyesével aláírni. Később megszoktam a nevem a bankjegyen, ismerősöknek szívesen külön is dedikáltam a pénzeket (ez nem számít pénzrongálásnak!), és egy-egy darabot persze én is eltettem belőle az unokáknak. Én is kaptam az elhasznált pénzből készült brikettből, de ennek jobb felhasználása is volt: egyik legsikeresebb kampányunk a brikettpályázat volt,32 amikor a valóban magas fűtőértékű, használt pénzből préselt brikettre pályázhattak nonprofit szervezetek, többek között iskolák, óvodák is.

Szokni kellett a sokszor időrabló, hosszadalmas értekezleteket, a bizottsági üléseket (Monetáris Tanács, vezetői bizottság, implementációs bizottság, pénzügyi rendszert felvigyázó bizottság, eszköz-forrás bizottság stb.), az üléseket a társhatóságokkal (felügyelet, bankszövetség, pénzügyminisztérium, versenyhivatal, államadósság-kezelő stb.) és a folyamatos egyeztetést a bankokkal. A legtöbb idő a különböző belső és külső bizottságokra való készüléssel és magával az üléssel telt el. A fennmaradó időt a saját területemen készülő anyagok olvasása, véleményezése és a róluk folytatott vita, megbeszélés töltötte ki. Hetente egyszer leültem a saját embereimmel, egyrészt hogy megosszunk egymással minden fontosabb információt (hol, kivel, mi történt), másrészt átnézni, ki hol tart, kinek mi a legsürgősebb feladata. Legalább havonta egyszer elmentünk együtt vacsorázni. Mindig másikunk ajánlott valami új helyet, így hat év alatt nagyjából végigvacsoráztuk Budapestet.

Amit nem volt nehéz megszokni, azok a mindig pezsgő, egy pillanatra sem unalmas belső viták voltak. Az új vezetés kevésbé hierarchikus szervezetet alakított ki, megszüntette a korábbi ügyvezető igazgatói posztokat, mi magunk is a stáb részévé váltunk. Így könnyű volt kialakítani azt a munkastílust, ahol a feladat és a felelősség egyértelműen és jól delegálható volt, ahol a legkisebb közkatona is úgy érezhette, hogy a vezénylő tábornok közelébe került, odafigyelnek rá. A különböző egyenrangú véleményeket vitákban ütköztető, mindig több alternatívában gondolkodó, a domináns véleményvezérektől tartózkodó jegybanki munkastílus megnövelte a helyes megoldás megtalálásának valószínűségét.33 Mindenkinek joga volt kérdezni, és mindenkinek joga volt ellentmondani. Ha a Monetáris Tanács bármely tagja kérdezett valamit, arra a stáb napokon belül elemzéssel igyekezett válaszolni, amit először szűkebb (területen belüli), majd tágabb (területek közötti) körben megvitattunk. Így minden napra két-három rövidebb-hosszabb megbeszélés jutott, mert mi is kíváncsiak voltunk arra, hogy más területek hogyan gondolkodnak, így sokszor eljártunk a területközi vitákra. Ezeken a vitákon általában csak hallgattunk, ha volt is erős véleményünk, sosem szögeztük le a vita elején.

A jegybanki transzparenciát szolgáló, nagy elemzések – az inflációs jelentés, a stabilitási jelentés vagy a konvergencia jelentés – elkészültét általában öt-hat, gyakran az alapkérdéseket is feszegető vita előzte meg.34 Az első mindig a fő tézisek vitája volt a negyedik emeleti Széchenyi-teremben, ahová 40-50 ember is befért. Ezt követte a monetáris tanácsi vita, majd a területen belüli részkérdéseket tisztázó workshopok. A jelentések első változatát ismét megvitattuk a Széchenyi-teremben, majd a Monetáris Tanácsban is. Mire a jelentés második változata elkészült, a stáb szinte minden tagjának a hozzájárulása benne volt. Ez a típusú munkamódszer biztosította, hogy érvényesüljön a közös gondolkodás. Arra törekedtünk, hogy megakadályozzuk a csordaszellem kialakulását, hogy ne legyen elveszett ötlet, de minden ötletet kemény vitákban kelljen megvédeni, és az eredményt egy kicsit mindenki a sajátjának érezze. Mindez nem jelenti azt, hogy a döntések hibátlanok lettek, és azt sem jelenti, hogy nem veszett el végül értékes ötlet, de a jó döntés egyértelműen valószínűbb volt, mint amikor hierarchikus szervezetben az egyetlen főnök ötletét kell kidolgozni, és nincs ellenvetés, azaz amikor a csordaszellem a meghatározó.

És persze szokni kellett a számtalan külső szereplést: konferenciák, megnyitók, interjúk, tévé, rádió stb. Azt gondoltuk, ha sokaknak elmondjuk, mit csinálunk, miért csináljuk, akkor az információ terjedni fog, jobban meg fogják érteni a döntéseinket. Nos, néha elég volt egy rossz megfogalmazás, egy véletlenül elejtett félmondat, és épp az ellentétes hatást váltotta ki. Meg kellett tanulnunk, hogy legcélszerűbb előre megírt szöveget mondani – amire én sajnos képtelen voltam. Hármunk közül talán Karvalits volt a legfegyelmezettebb, az egyetlen, aki soha nem mondott félreérthető vagy félremagyarázható mondatot, ő szigorú jegybankárként mindig ragaszkodott az előre megírt szöveghez. A politikusok az egyszerű, tiszta kommunikáció hívei, a jegybankárok viszont – még akkor is, amikor a közvéleményhez kívánnak világosan szólni – „monetáris kondíciókról”, „inflációs célkövetési stratégiáról”, „monetáris stance”-ről értekeznek. A hunglish beszéd tradicionálisan szép jegybankári szokás. A belső mailekben, elemzésekben, de sokszor a külső megszólalásokban sem voltak ritkák a normális magyar nyelvhez szokott olvasót elrettentő fordulatok: „A drámai dezintegráció, a külső finanszírozás megszakadása elképesztő sudden stopot eredményezhet.” „A szolvencia szempontjából a helyzet sokat javult, de továbbra is nagyfokú maturity mismatch és currency mismatch jellemzi a magyar gazdaságot.” „A carry trade-ben sincsenek nagy flow-k.” „A szedált belső kereslet megváltoztatta a külső sokkok másodkörös hatásainak erejét.” Avagy a kedvencem: „A recessziós magas munkanélküliség megtört érdemi inerciákat.”35 Ezzel a kommunikációval valóban nem lehet szavazatokat szerezni – igaz, a jegybanknak nem is ez a feladata. De tartok tőle, hogy a közvélemény meggyőzése sem mindig sikerült.

A megbeszélések, a viták, az értekezletek zsúfolttá tették a napjainkat, és több száz oldalas olvasási kötelezvényt jelentettek. Ehhez szükség volt egy ideális asszisztensre, és szerencsémre Szalóky Marcsi az volt. Ezer éve volt már akkor a jegybankban, és mindent tudott, mindenkit ismert, átsegített sok nehéz pillanaton.

Az életformám is jelentősen átalakult: bankárképzős koromban állandóan úton voltam, hol egyik, hol másik bankban tárgyaltam, adtam elő, konzultáltam – most általában egy helyben kellett ülnöm, és hozzám jöttek a tárgyalópartnerek. Azon azért nem változtattam, hogy amikor mi mentünk valahová, akkor Budapesten belül továbbra is biciklivel közlekedtem – én már csak kerékpáros ember maradok. A jegybanki protokollt igyekeztem nem nagyon áthágni (még különórát is vettem a protokoll nagyasszonyától, az utánozhatatlanul szellemes Görög Ibolyától, és folyamatosan tanultam a mi protokollosunktól, a minden titkot tudó Kerekes Gábortól), de arról nem tudtam lemondani, hogy az öltözködésre keveset adó, biciklivel járó nő legyek. A biciklitároló számomra nem Parkinson törvénye36 miatt volt fontos, hanem mert tényleg egy voltam a jegybank közel száz, rendszeresen biciklivel munkába járó munkatársából. Nem az első biciklis vezető voltam a jegybankban, a kilencvenes években Kovács Álmos (alelnökként), a kétezresekben Hamecz István (ügyvezető igazgatóként) volt az elődöm. A Bringázz a munkába! (BAM) mozgalom keretében nem nagyon tudtam sok kilométert hozzáadni a csapatom teljesítményéhez, hiszen ha nagyon nagy kerülőt tettem, akkor is legfeljebb 1 kilométert tudtam tekerni otthonról (Kossuth tér) a jegybankig (Szabadság tér). Igaz, ez évszakfüggetlen volt: télen is, hóban is bringáztam. Budapesten bringával közlekedni a legjobb: akár előadásra, akár tárgyalásra, akár fogadásra mentem, csak ritkán szálltam át két kerékről négy kerékre. Reggelente úgy éreztem magam, mint a kisbíró a faluban – amíg eljutottam a jegybank bejáratáig, mindenütt ismerős kávéházak, éttermek tulajdonosai, pincérei köszöntek rám: Smúz, Biarritz, Pizza Marzano, Da Mario, Farger, Café Kör, Momotaro… Jegybankos kollégámmal, a szintén megszállott Erhart Szilárddal együtt intézményként is támogattuk a Bringázz a munkába! mozgalmat. Új életformát valósítottunk meg.

A napirendem, pontosabban a hetirendem37 gyakorlatilag mindig ugyanolyan volt, csak abban különböztek a páros hetek a páratlanoktól, hogy ülésezett-e a Monetáris Tanács (MT)38 azon a héten vagy sem. Ha volt ülés, akkor biztosan elvitt egy fél napot délután 2-ig. A jegybank élete lényegében a kéthetente megtartott MT-ülések köré szerveződött, hiszen az MT a jegybank legfőbb döntéshozó szerve: minden alapvető jegybanki funkcióval (1) kapcsolatos stratégiai döntést az MT hoz meg.

Hétfő

Kedd

Szerda

Csütörtök

Péntek

8–9

Kommunikációs megbeszélés

Monetáris fórum

Vezetői
tájékoztató

Kommunikációs megbeszélés

9–10

Vezetői
értekezlet

OBA
igazgatósági ülés

Adattárház projekt
(follow up)

10–11

Monetáris Tanács ülés

ALCO ülés

IMF–EU
megbeszélés

11–12

KPL
megbeszélés

12–13

Ebéd az angol nagykövettel

PRFB
előkészítés

Ebéd a
Raiffeisen vezérigazgatójával

13–14

Workshop a hitelezésről

PRFB
(Pénzügyi Rendszereket Felügyelő
Bizottság) ülés

Készpénzfórum

14–15

15–16

Kutatási fórum

NGM–
Bankszövetség megbeszélés

Implementációs bizottság

Simor–Karvalits hétzáró
megbeszélés

16–17

PST
megbeszélés

17–18

HR
megbeszélés

Nemkonvencionális eszközök – ötletbörze

18–19

Megbeszélés
az elnöknél

Egy alelnök tipikus „hetirendje” (illusztráció)

Forrás: a szerző 2011-es naptára

Ellentétben egy átlagos vállalati vagy banki igazgatósággal, ahol a menedzsmenten kívüli külső tagok valóban külsők, azaz van saját munkahelyük, az adott vállalattól független gazdasági-szakmai életük, a Monetáris Tanács külső tagjai is a jegybank alkalmazásában állnak, és jóval inkább részt vesznek akár a stratégiai döntések előkészítésében is. Az MT-tagok közül Neményi Juditot ismertem a legrégebben, a nyolcvanas évek óta, amikor együtt modelleztünk a tervhivatalban, és egyfajta szakmai mentorom volt. Közös jegybankos életünket gyakorlatilag végigvitatkoztuk, mert azonos értékrendünk és közös céljaink ellenére nagyon ritkán értettünk egyet a mi a teendő kérdésében. Régóta ismertem és tiszteltem az Egyesült Államokból, az IMF-nél töltött évtizedek után hazatért, nagyon nagy tudású Kopits Györgyöt.39 Szintén régi szakmai barátság fűzött az akadémiai életben is jelentős eredményeket elért Oblath Gáborhoz, az akkor már évek óta gazdaságelemzőként dolgozó, fanyar humorú Bihari Péterhez és a pénzügyi piacok egyik nagyasszonyához, Hardy Ilonához. Ebben az időszakban egyáltalán nem éreztem, hogy merev törésvonalak lennének külsők és belsők, régiek és újak között. Az MT külső tagjai nem voltak egyformák: volt, aki rendszeresen bejárt (a külsős MT-tagoknak is saját szobájuk volt), számos belső megbeszélésre is beült, minden anyag iránt érdeklődött, sokakkal beszélgetett, igyekezett minél többet megtudni a stábtól, külön is kért esetleg dokumentumokat, információkat – és voltak, akik csak a kötelező kéthetenkénti Monetáris Tanács-üléseken jelentek meg. A Monetáris Tanács ülésein állandó meghívottként részt vett a kormány képviseletében a Pénzügyminisztérium helyettes államtitkára (szakállamtitkára) is, Kovács Álmos, akivel, akivel a nyolcvanas években sokáig együtt dolgoztunk közgazdasági modellezőként a tervhivatalban.

Minden Monetáris Tanács-tag hivatalos volt a heti rendszeres, egy-másfél órás gyorstájékoztatókra. A mi időnkben Monetáris Fórumnak hívták ezeket a reggeli szeánszokat, amelyeket a jegybank tiszteletet parancsoló nagy tanácstermében tartottunk. Az áhítat azonban a legkevésbé sem volt jellemző ezekre az ülésekre, amikor a stáb tájékoztatta a Monetáris Tanácsot mindarról, ami az előző héten történt, vagy elemezte azokat az adatokat, amelyek az elmúlt héten beérkeztek. Minden olyan információ előkerült, amely a gazdaságot, a pénzpiacokat vagy a jegybank működését érintette, és bármilyen módon befolyásolhatta a Monetáris Tanács döntéseit: a legfrissebb adatok az árakról, az ipari termelésről, a külkereskedelemről, a kiskereskedelmi forgalomról, a beruházásokról, a bérekről, a hitelek alakulásáról és így tovább.

A havonta egyszer esedékes kamatdöntő ülések (5) hosszú délelőttök voltak! Onnantól kezdve, amikor a kamatdöntést előkészítő vita elkezdődött, délután kettőig, amíg a kamatdöntésről szóló közlemény ki nem került a jegybank honlapjára, még a szobából sem lehetett kimenni. Kamatdöntés előtt mindig meghallgattuk a stáb véleményét. A döntést előkészítő anyagot (nagyon sejtelmes rövidítéssel a DEP-et40) a Monetáris Tanács ülését megelőző, utolsó napokban vitatta meg a stáb nyílt, gyakran az érveknek hangerővel súlyt adó, mégis iszonyú jó hangulatú, szakmailag nagyon magas színvonalú vitákon a híres negyedik emeleti Cucu-roomban41, amely szűk volt és levegőtlen, de mindenki ott szorongott, aki olyan szerencsés volt, hogy meghívót kapott erre a vitára. A Tanács elé kerülő anyag mindig legalább két olyan kamatdöntési lehetőséget tartalmazott, amely mellett a stáb tagjai érvelni tudtak.

A kamatdöntést megelőző monetáris tanácsi viták kicsit a Tizenkét dühös ember42 légkörét idézték fel. 2007–2008-ban mi is tizenketten voltunk, mi is hosszú órákra be voltunk zárva a nagy tanácsterembe, és csak vitatkoztunk, vitatkoztunk, vitatkoztunk. Igaz, nekünk a végén csengett az óra, délután kettőkor közzé kellett tenni a kamatdöntés eredményét és az ahhoz tartozó, a piacokat irányító, szöveges indoklást is. Szavazni kellett, nem törekedhettünk a teljes konszenzus elérésére. Nem meglepő, hogy csak nagyon-nagyon ritkán volt teljes konszenzus egy-egy döntés kapcsán. Előfordult, hogy a közlemény megszövegezése hosszabb ideig tartott, mint maga a döntés, mert abban minden szónak jelentősége volt (és van). Megesett, hogy angol fordítót váltott a jegybank, az új ember pedig más terminust használt, mint az elődje, amiből az angol közleményt olvasó elemzők egyből mélyenszántó következtetéseket vontak le a jegybanki stance (magyarul még szebb: irányultság) megváltozásáról.

A kamatdöntést is több más napirend előzte meg, hiszen, mint említettem, minden, a jegybanki alapfeladatot érintő stratégiai döntést a Tanácsnak kellett meghoznia, a devizatartalék (9) nagyságától és összetételétől kezdve az új 200 forintos bankjegy kibocsátásáig. A sztenderd napirendek közé tartozott a jegybanki jelentések megbeszélése. Évente négy alkalommal, mindig kamatdöntő ülésen, de a döntést megelőzően véglegesítettük a jegybank egyik legalapvetőbb információs memorandumát, a jegybanki stáb gazdaságelemzését és előrejelzését tartalmazó inflációs jelentést. Amikor az előttünk volt, könnyebb volt a helyzetünk, mert egy nagy munkával, minden részletében összerakott gazdasági kitekintésre támaszkodhattunk a döntés során. A közbenső hónapokban a heti információk alapján próbáltuk aktualizálni gazdasági képünket. Évente kétszer készült el a stabilitási jelentés, amely a világ és Magyarország pénzügyi piacainak, bankjainak helyzetét elemezte.

Jól jött ez a kinevezésünket követő békeév: szokhattuk a jegybank légkörét, ismerkedhettünk a jegybanki szervezettel (2), szokhattuk az együttműködés buktatóit és sikereit. A három új vezető közül ebben főleg nekem volt tanulnivalóm: vezetőként korábban sosem dolgoztam nagy szervezetben (utoljára a nyolcvanas években: előadó voltam a Statisztikai Hivatalban, majd főelőadó az Országos Tervhivatalban), a kisebb szervezetek mozgástörvényeit és irányítását ismertem.

Az első év békéje azért is jó volt, mert sikerült valamennyi területtel nyugodtan megismerkedni, megérteni a fő kérdéseket, közösen meghatározni a továbblépés fő irányait. Rengeteg, a stáb által szervezett munkamegbeszélésen, ötletelésen (magyarul: brainstorming) vettem részt ebben az évben, igyekeztem minden korábbi szakmai anyagot is elolvasni, mindenkivel legalább egyszer hosszabban beszélgetni. Valójában a jegybank ekkoriban egy nagy csapatként működött, ami nem jelenti azt, hogy mindenkor súrlódásmentesen. Mint minden normális nagy szervezetben, a kemény viták mellett durva személyeskedések, kicsinyes hatalmi harcok is előfordultak. Voltak nagy kirohanások, ajtóbevágások, bájos hivatali intrikák, „egy pohár vízben megfojtanám”-dühkitörések, sértődések és kibékülések, na meg sok-sok nagy egymásra találás és MNB-s házasság – de mindenből éppen annyi, amennyi egy nagy szervezetben normális.

Amiben talán újat hoztunk, és tudtommal ez se előttünk, se utánunk nem volt jellemző: mi hárman, felső vezetők is a csapat részei voltunk, a vitákban ugyanolyan vitapartnernek számítottunk, mint bárki más; egészen jól tűrtük a finom vagy máskor nem is olyan finom kioktatást. Arra törekedtünk, hogy teljes mélységében megértsük a stáb javaslatainak minden részletét, és lehetőség szerint több alternatívát is felvonultató vitában alakuljon ki egy konszenzusos álláspont. Egy idő után talán valóban maguk közül valónak tekintett bennünket az akkor nagyjából 500 fős stáb. Amikor Simor először beült egy hétköznapi vitára, néma csend lett a teremben. Aztán megszokták, hogy ott ül közöttük, és a vita ugyanolyan hevesen folyt tovább, mint amíg nem volt bent. Emlékszem, még alelnökségem elején egyik kollégámat behívtam a szobámba egy tanulmányát megbeszélni, és a beszélgetés végén engedélyt kért, hogy hadd nézhessen körül, majd megdöbbenésemet látva csak ennyit mondott: „Huszonnégy éve dolgozom a jegybankban, de még sosem jártam alelnöki szobában.”

3. „Miért nem állítottátok meg?”

„Miért nem állítottátok meg?” Nemcsak a sajtóban, nemcsak a közbeszédben, de baráti körben is ez a visszatérő kérdés, ha a devizahitelezésre terelődik a szó. Mielőtt a jegybankba kerültem, számtalanszor megírtam, konferenciákon elmondtam,43 hogy a devizaalapú lakossági hitelezés kockázat az adósnak, kockázat a banknak; a háztartások túlzott eladósodásának számos jele van, korlátozni, szabályozni kellene a folyamatot. 2004 tavaszán a Raiffeisen Bank lakossági üzletágának tartott előadáson szó szerint felemeltem a stoptáblát, mondván, a devizahitel nagyobb ügyfélkockázat, nagyobb banki kockázat, mert beláthatatlan a jövőbeli törlesztőrészlet és a hitelösszeg növekedése. De kvázi stoptáblát emelt fel a Nemzeti Bank korábbi vezetése is: már a 2004-es stabilitási jelentésben felhívta a figyelmet a lakossági devizahitelek terjedésének kockázatára.44 A fenyegető veszélyeket sokan láttuk és sokan szóltunk. Figyelmeztetés volt, de azt meghallani akaró kormányzati fül nem nagyon.

A jegybankba azzal a szent meggyőződéssel léptem be, hogy létre fogjuk hozni a hatékony szabályozást, le fogjuk lassítani a hitelbuborék növekedését. Nem sikerült. „Ami kívülről egyértelmű és világos volt, az a szabályozás, a gazdaságpolitika sűrűjébe kerülve egyáltalán nem tűnt nyilvánvaló feladatnak” – mesélem a barátaimnak. De én is érzem, hogy a szemrehányás továbbra is vádlón ott ül a szemekben: „Te voltál ott, ti engedtétek, miért nem csináltatok valamit? – De értsd meg, nem is csak a devizahitelezés volt a probléma, hanem a hitelbuborék, a túlzott eladósodás… Nem lehet mindent betiltani… Értsd meg, a szabályozás hiányosságai… a mechanizmusok… a jegybank szabályozási lehetőségének a hiánya…” Nincs jó válasz. Ott voltam, láttam, tudtam, hogy meg kellene állítani, szóltam ellene – és mégis végignéztem, ahogy a buborék egyre nagyobbra nő, majd kipukkad. „Kedves fiatal barátaim – szoktam mondani egyetemi tanítványaimnak –, ha hasonló helyzetbe kerülnek, ne adják fel! Nyomasszák a mindenkori illetékeseket! Beszéljenek folyamatosan, előbb-utóbb csak meghallja valaki a hangos kiabálást! Ha nem tudnak közvetlenül szabályozni, hozzanak indirekt szabályokat, ha nem tudják megállítani, csak lassítani a folyamatot, akkor is tegyenek meg mindent! Szórjanak homokot a gépezetbe, de ne nézzék tétlenül, hogy nő a buborék!”

3.1. A devizahitel-buborék45

A hazai devizahitel-buborékról szinte mindenkinek megvan a maga narratívája.46 A devizahitel bűnre csábító termék, mert túlzott eladósodásra sarkall, és rendkívül veszélyes, mert az árfolyam gyengülésekor nemcsak a törlesztőrészlet, hanem az adósság is nő. Ám nehéz azt a pillanatot észrevenni, amikor a vonzó mámorból gyilkos narkó lesz, amikor kialakul a hitelbuborék (3).

A legracionálisabb, pénzügyi szempontból leginkább tudatos hitelfelvevő is dönthetett úgy, hogy érdemesebb devizaalapú hitelt felvennie. Például Magyarországon 2004–2008 között, amikor csak 10-15 százalékos kamaton lehetett forinthitelhez jutni, viszont 5-7 százalékos kamaton volt kapható a devizahitel. Ha alacsonyabb a kamat, akkor alacsonyabb a hitel törlesztőrészlete is. Egy 8 milliós, 20 éves lejáratú, 12 százalékos kamatozású forinthitel induló havi részlete csaknem 90 ezer forint lett volna, a 6 százalékos svájcifrank-alapú hitel induló részlete viszont mindössze 58 ezer forint volt. A racionális hitelfelvevő az alacsonyabb törlesztőrészletű devizahitelt választotta. Racionálisan. Azonban tudta, hogy nincs ingyenebéd, és érdemes minden hónapban félretennie azt a 32 ezer forintot, amit az olcsó devizahitellel megspórolt, mert ezt a tartalékot kell felhasználnia majd akkor, amikor – a forint esetleges gyengülésekor – a törlesztőrészlete megugrik. A racionális és pénzügyileg igencsak művelt hitelfelvevő azt is tudja, hogy a két hitel kamatkülönbözete jelzi számára a forint várható éves leértékelődését, azaz ha a kamatkülönbözet 6 százalék, akkor a forint várhatóan évente átlagosan 6 százalékkal fog leértékelődni. Ám tudatos hitelfelvevőnk előre kiszámolta, hogy még ebben az esetben sem fog rosszabbul járni, mint ha forinthitelt vett volna fel.47 Ha pedig ennél kisebb lesz a leértékelődés üteme (és ex post a racionális hitelfelvevő hosszú éveken át ezt figyelte meg, amiből persze racionális emberként nem vont le mélyreható következtetést, de szubjektíve mégis), akkor kifejezetten jobban jár a devizahitellel. Tehát a racionális, tudatos, pénzügyekben abszolút jártas hitelfelvevő racionálisan dönthetett a devizahitel mellett. Nem, pontosabban nem csak a pénzügyi kultúra hiánya volt a bűnös.48

Gondolatkísérletünkben olyan racionális hitelfelvevőt feltételeztünk, aki minden hónapban éppen annyi pénzt rakott félre, amennyit megspórolt a devizahitel választásával. Ezt tudta felhasználni, amikor leértékelődött a forint, és megugrott a törlesztőrészlete. Ám gondolatkísérletünk éppen azért csak fikció, mert a valóságban nem ez volt a helyzet: a legtöbb devizahiteles a magas forintkamaton egyáltalán nem tudott volna hitelt felvenni, vagy csak sokkal kevesebb hitelhez jutott volna. Nem volt tartaléka, és semmiféle megtakarítható pénze nem maradt a devizahitel törlesztése után. Így amikor a forint leértékelődött, és elkezdett nőni a törlesztőrészlet, akkor nem volt olyan megtakarítása, amelyhez hozzányúlhatott volna.

Tízezrek, százezrek jutottak mindenfajta tartalék nélkül ehhez a látszólag kedvező, olcsó hitelhez. A devizahitel bűnre csábító termék, amelyet kellő tartalék, megfelelő fedezet nélküli embereknek is eladtak. A devizában felvett jelzáloghitelesekre jellemző volt, hogy magasabb volt a hitelük nagysága az ingatlanuk értékéhez képest (magasabb volt a hitelfedezeti arány), és magasabb volt a törlesztőrészlet nagysága a jövedelmükhöz képest, mint a forinthitelek esetében. A szabad felhasználású devizahitelt igénylők mindössze 2 százalékának volt bármekkora megtakarítása. A devizahitel éppen a szegényebbeket csábította jobban: éves jövedelmük több mint háromszorosát vették fel hitelben, a gazdagabbak ennél jóval kevesebbet.49

A devizahitelek elérhetetlen célokat tettek elérhetővé. Az a kockázat, hogy a forint durván leértékelődik, soha be nem következő kockázatnak tűnt: a kétezres években a forint árfolyama alig-alig mozdult. Erre szokta kitűnő elmélettörténész barátom, Madarász Aladár mondani: „A megelőző néhány év alapján tetszettek ezt a következtetést levonni? Tetszettek volna a megelőző 300 évet végignézni!” Igaza van: amikor épp nagyon kezdünk hinni a stabilitásban, akkor nem árt pár évtizedet vagy évszázadot gyorsan végignézni, hogy kijózanodjunk: tartós stabilitás márpedig nincs. A stabil forintárfolyam egy idő múlva ingadozni fog. Érvényes figyelmeztetés ez mára is: akik most vesznek fel a jelenlegi nagyon alacsony kamaton lakáshitelt, és úgy érzik, ezek az alacsony kamatok soha nem fognak már változni, elég, ha egy évtizedre visszanéznek, hogy józanul újra végiggondolják döntésüket, és ne változó kamatozású lakáshitelt válasszanak! 2018 nyarán már megérezték a változó kamatozású hitelt felvevők, hogy nemcsak a devizaárfolyam, de a kamat is tud gyilkos törlesztőrészlet-növekedést okozni.50

Az esetleg később vészesen ingadozni kezdő árfolyamoktól sem rettegett senki: egy-két év múlva úgyis bent leszünk az eurózónában, onnantól kezdve mit érdekel bennünket a forint árfolyama? Forint sem lesz. A belépés dátuma ugyan mindig egy kicsit távolabbra került – volt 2006, aztán 2010, mi nagyjából 2014-re vártuk –, de fel sem merült, hogy a beláthatatlan messzeségbe tolódjon.

Akkor tehát a háztartásuk költségvetését kifeszítő, túlzottan optimista, túlzott adósságot vállaló, végül is nem racionálisan döntő emberek a hibásak? Nos, érdemes Lámfalussy Sándorra, a magyar származású, nagyszerű közgazdászra figyelni, aki a fenti kérdésre adandó nemleges választ nagyon egyszerűen fogalmazta meg: „Nincs felelőtlen hitelfelvevő felelőtlen hitelnyújtó nélkül!”51

„Vegyél fel devizahitelt, ha a forinthitel nem fér bele! Vegyél fel nagyobb hitelt, akkor nagyobb házat vehetsz!” – sugallták a bankok, rávezetve az ügyfelet a „jó” megoldásra, és csak apró betűkkel jelezve a kockázatokat. Nem küldték el a valójában hitelképtelen ügyfeleket, nem beszélték le őket a nagyobb hitelről, hanem a piaci eufória igézetében rohantak előre egyre kockázatosabb, egyre több hitelt nyújtva egyre kevésbé hitelképes ügyfeleknek, egyre gyengébb fedezetekre. Mindenkit magával ragadott a piaci szédület.

Lassan megjelentek a csak fedezetre folyósított jelzáloghitelek, amikor már nem is vizsgálták az ügyfél jövedelmét. Sokan emlékeznek a reklámra, a fülét betapasztó bankoskisasszonyra: „Pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa – minket nem érdekel, mennyi a jövedelme! Csak az ingatlan értéke számít.”52 Egyre inkább hódított a szabad felhasználású hitel. Gyakran a bankok ajánlottak szabad felhasználású hitelt („szabfel”-t) a lakáshitelért betérőknek: „Könnyebben megkapod, gyorsabb az átfutás, nincs annyi papírmunka, ezt vidd!” Amikor a válság alatt elsősorban a lakáshitelesek megmentését tűzték a zászlóra, számtalan szabfelből lakást vásárló ügyfél verhette a fejét a falba. A szabad felhasználású hitelt igénylők többségénél azonban már nem a lakásvásárlás, hanem a fogyasztás volt a cél. Magyarországon az egy főre jutó plazmatévék száma lassan meghaladta az osztrák szintet. A lakás mint fedezet ellenében felvett, szabad felhasználású jelzáloghitel gyilkos termék: arra ösztönöz, hogy „ma fogyaszd el az ingatlanvagyonodat”.

A hitelösszeg is egyre nagyobb lett a saját megtakarításhoz, illetve az ingatlan értékéhez képest: kezdetben az ingatlanérték 30-50 százalékát adta a bank hitelként, később átlagosan 70-80 százalékát, és eljött az a kor, amikor a hitelösszeg már meghaladta az ingatlan értékét. Kialakultak az életbiztosításhoz kapcsolt, úgynevezett unit-linked hitelek: a hitelfelvevőt azzal kábították, hogy mire elérkezik a hitellejárat időpontja, azaz 20-25 év múlva, a megtakarításai a hitelösszeg többszörösét fogják érni. Ez a pusztító erejű termék még mindig itt van közöttünk: nagyon sok hitelfelvevő nagyon későn szembesült azzal, hogy megtakarításai elolvadtak, sőt éveken át valójában az ügynöknek fizetett, és nem a saját vagyonát gyarapította.53

A bankok valóságos hitelgyárakat alakítottak ki – egyre jobban megfeledkezve a racionális mértéktartásról. Egyre több hitel folyt ki ügynökökön keresztül,54 akik az egyre kockázatosabb hitelfelvevőknek egyre szebb ígéretekkel közvetítették a hiteleket. A nem túl felkapott környéken lévő vidéki házunk szomszédságában álló kis házat 2008-ban egy fiatal pár vásárolta meg – 15 millió forintnyi svájcifrank-alapú jelzáloghitelt vettek fel 25 évre, a megvásárolt ház mellé a szülők házára is rákerült a jelzálogjog, hogy a banknak legyen kellő fedezete. Amikor a válság alatt nagy bajba kerültek (a férfi elvesztette az állását, az asszony otthon volt gyeden két kisgyerekkel), elmesélték, hogy az ismerős ügynök nekik olyan hitelt ígért, aminek nem változik majd a törlesztőrészlete, mindörökre 50 000 forint marad. Hasonló történeteket bárki hallhat az ismerősei köréből.

Magyarország egészen speciális volt abból a szempontból, hogy míg a régióban inkább az euróhitelek terjedtek el, Magyarországon szinte 100 százalékban a svájci frank volt a meghatározó deviza.55 Ezt nagyon nehéz racionálisan megindokolni, hiszen csak néhány tized százalékkal volt alacsonyabb a kamat, csak icipicit volt olcsóbb a hitel – és mégis ezt kínálták, ezt nyomták. Az innováció az 1998-ban államosított Postabank lízingcégéből indult el – az első svájcifrank-alapú motorhitelt ez a cég nyújtotta. A 2002 nyarán belépő, új postabanki vezetés56 egyik első lépéseként ugyan korlátozta a svájcifrank-alapú hitelt, de a piacon akkorra viharos gyorsasággal szétspriccelt az innováció. A svájci frank mint deviza választása az amúgy is bűnre csábító terméket még mérgezőbbé tette, a válság idején az euróhiteleknél sokkal súlyosabb problémát okozva, hiszen az euró–forint árfolyamkockázatot egy euró–svájci frank árfolyamkockázat tetézte.

A bankok nyomták a devizahiteleket, mert ekkoriban rendkívül olcsón és bőségesen jutottak a devizahitelezés felfuttatásához szükséges devizához. Annak ellenére, hogy a lakossági devizahitel valójában devizaalapú hitel volt, hiszen az ügyfél végül forintot kapott kézhez, a devizahitelezéshez a banknak – a közbeszédben terjedő, megtévesztő véleményekkel ellentétben – valóban devizára volt szüksége.

Már csak azért is kellett a deviza, mert csupán az általuk felvett olcsó, alacsony kamatozású devizahitelből – olcsó devizaforrásból – tudtak olcsó, alacsony kamatozású deviza-jelzáloghitelt nyújtani. Drága forintforrásból nem lehet olcsó hitelt facsarni. Magyarországon a válság előtti években 8-10 százalék körül ingadoztak a bankok számára elérhető forintforrások kamatlábai (a bankközi kamatlábak), a nemzetközi piacon viszont 1–5 százalékos kamaton jutottak hitelhez.57 A forintforrások a kétezres évek elején is drágák voltak, csakhogy akkor az állami kamattámogatás ezt a drágaságot elfedte: a bankok azért tudtak olcsó jelzáloghiteleket kínálni, mert az állam kifizette a drága források és az olcsó hitelek közti különbözetet. A kamattámogatás összege a költségvetést terhelte. A devizahitelezést megelőző években a támogatott lakossági jelzáloghitelek is hozzájárultak az államháztartás adósságának dinamikus növekedéséhez, és nem kizárható, hogy ugyanúgy túlzott eladósodáshoz vezettek volna.58 Ahogy megszűnt az állami kamattámogatás, a bankok a drága forintforrásokból csak drága, magas kamatozású jelzáloghiteleket tudtak nyújtani. Olcsó forrást kellett találniuk, hogy továbbra is olcsó jelzáloghiteleket kínálhassanak, ne kelljen lebontaniuk az addigra kiépült hitelgyárakat. Így figyeltek fel a lízingcégeknél akkor már egy-két éve virágzó devizahitelekre. A külföldi tulajdonú bankoknak ebben eleinte versenyelőnyük volt a jelzálogpiacot változatlanul domináló OTP Bankkal szemben: könnyebben és olcsóbban jutottak devizaforráshoz, jelentős részben (60-80 százalékban) saját anyabankjuktól.

A bankok üzletkötői nagy kosárral hozták haza a nemzetközi pénzpiacról, illetve az anyabanktól az olcsó devizát (4), a bankok pedig két kézzel szórták a devizahiteleket. A bankok a válság során szembesültek ennek a stratégiának a nagyon súlyos következményeivel, amikor a külföldről megszerzett devizaforrások visszafizetése egyáltalán nem bizonyult olyan könnyűnek és olcsónak, mint azt annak idején elképzelték. A devizahitelezés felfutása még egy kellemetlen következménnyel járt: jelentősen megugrott a bankok hitel/betét aránya, 100 forint bankbetétre 2008-ban már 150 forint bankhitel jutott, ami az álmoskönyv szerint súlyos, rendszerszintű kockázatot jelzett.

Felelőtlen ügyfél, felelőtlen ügynök, felelőtlen bank – a piaci eufória mindenkit magával ragadott. A lakossági hitelállományon belül a devizahitelek aránya a válság előtt már meghaladta a 70 százalékot, az új hiteleket pedig szinte 100 százalékban devizában folyósították. Magas volt a vállalati hitelállományon belül is a devizahitelek aránya, 2007–2008-ban az 50 százalékot is meghaladta.

A magyarországi hitelválságnak is a piaci szédület, az irracionális csordaszellem volt az igazi oka. A devizahitel a megjelenési forma volt. Ugyanebben az időben számos más régióbeli országban is volt devizahitelezés – mégsem alakult ki a magyarországihoz hasonló hitelválság. Sem devizahitelt felvenni, sem devizahitelt folyósítani nem irracionális döntés. A kockázatokat figyelmen kívül hagyni, a hitelképességet figyelmen kívül hagyni – ez viszont felelőtlen, irracionális döntés. A mohóság és a piaci szédület megtette hatását. Azonban minden szédület véget ér egyszer, és általában nem végződik jól. Amikor még tart, akkor mindenki úgy gondolja, hogy ezúttal másképp lesz, most sikerülni fog. Ezt a címet adta két amerikai szerző világhírű, a pénzügyi-gazdasági válságokat elemző könyvének: „Ezúttal másképp lesz”.59 És azt mutatták meg évszázadok számos válságát elemezve, hogy sosem lett másképp. A kétezres évek hitelboomja esetében sem történt másképp. A buborék kipukkadt. Ha négy-öt évvel később robban ki a nagy pénzügyi válság, ha nem ilyen elképesztő erővel rázza szét a pénzügyi piacokat és a gazdaságokat, akkor a devizahitel formájában megjelent, túlzott eladósodás valószínűleg sokkal kisebb károkat okozott volna. A hitelbuborék akkor is kipukkad – de nem lett volna ennyire pusztító hatása. Erre mondta egy bankos ismerősöm: „Ha nincs devizahitelezés, itt akkor is világégés van, Juli. Itt felelőtlen hitelezés folyt. Ebből a szempontból mindegy, hogy az emberen egy egy- vagy egy tíztonnás úthenger hajt át…”

3.2. Egy elmaradt egész oldalas hirdetés története

És akkor nézzünk szembe a kérdéssel: „Miért hagytuk, hogy így legyen?” Miért engedtük, hogy a devizahitelek ennyire elszédítsenek embereket, bankokat? Miért nem védtük jobban a fogyasztókat?

A 2006-os Várhegyi-bizottság (pontos nevén: Lakossági Pénzügyi Szolgáltatásokat Vizsgáló Szakértői Bizottság),60 amelynek tagja voltam, 2006 decemberében tette le a törvényhozók asztalára a javaslatait, amelyek közül több is megakadályozhatta volna a törvény erejével a devizahitel-buborék kialakulását és a bankok egyoldalú erőfölényének kihasználását. A legfontosabb ilyen szabályozási javaslat az egyoldalú szerződésmódosítás korlátozása, az önkényesen változtatható kamatok helyett az átlátható kamatozás bevezetése és az ügyfél számára egy egyoldalas, a hitel feltételeit és kockázatait pontosan összefoglaló információs lap előírása lett volna. A bizottság javaslatait kormánypárt és ellenzék egyaránt megkapta – senkit sem érdekelt. Miután a jegybankba kerültem, ismét megpróbáltam a Várhegyi-bizottság javaslatait átnyomni a szabályozókon, mindhiába.

2005-ben volt olyan magyar bank, amelyik eredetileg árfolyam-biztosítást is kínált a devizahitel mellé, ami megakadályozta volna, hogy később a törlesztőrészletek elszálljanak. Ezért a biztosításért az ügyfélnek díjat kellett fizetnie, és a díjjal növelt kamat már több volt, mint a szomszéd bank kamata. Az árfolyam-biztosítással védett termék túl drága volt, tehát kiárazódott a piacról, eltűnt, a kutyának sem kellett. A kötelező biztosítást se kötnék meg az autósok, ha nem lenne kötelező.

Jegybankos kollégáimmal a szabályozásról folytatott vitáink során rá kellett jönnöm, hogy a devizahitelezés korlátozása, a kockázatkezelési sztenderdek szigorítása korántsem egyszerű. Egyrészt az évek során tett javaslataink – például a kötelező árfolyam-biztosítás, a szigorúbb hitelkövetelmények meghatározása, egyes termékek betiltása – sorra lepattannak a szabályozásért felelős Pénzügyminisztériumról. Másrészt a rendelkezésünkre álló monetáris politikai eszköztárat (11) azért nem érdemes bevetni a devizahitelezés ellen, mert a bankok könnyedén meg tudják kerülni bármely lépésünket. Utólag úgy érzem, hogy bár valóban nem elegáns monetáris politikai eszközt (például a kötelező tartalékrátát) bankszabályozásra használni, valamennyi próbálkozásunk elvben valóban megkerülhető lett volna, mégis homokot szórtunk volna a gépezetbe, lassítottuk volna a devizahitelek felfutását.

Így viszont nem maradt más számunkra, mint a morális meggyőzés – a szavakkal való próbálkozás.

MNB-alelnökként tartott első jelentős előadásomban, 2007 novemberében, a Felügyeleti Konferencián kifejtettem, hogy a devizahitelezés a mi subprime problémánk (3), és ha nem mérséklődik a bankok kockázatalapú versenye, az súlyos következményekkel járhat.61 Más interjúimban, cikkeimben, előadásaimon is határozottan képviseltem, hogy mérsékelni kell a devizahitelezés ütemét, szigorú szabályozásra lenne szükség.62 Ahogy egy akkori hitelközvetítő írta a blogjában: „Én 2008-ban egy biztosítócégnél dolgoztam, amely hitelek kihelyezésével is foglalkozott. Azon a nyáron már hallani-olvasni lehetett az amerikai hitelválságról, cégünknek Király Júlia (az MNB alelnöke) tartott előadást ebben a témában. Beszélt a hitelválság kiváltó okáról, a devizahitelekben rejlő veszélyekről, és előadása végén külön felhívta a figyelmet a közvetítők (!) felelősségére, azokra az emberekre, akik elsőként találkoznak az ügyfelekkel és informálják őket. Az öltönyös urak és kosztümös hölgyek a szünetben ódákat zengtek az előadó zsenialitásáról, aztán elvonultak ebédelni. Másnap pedig mindenki ott folytatta, ahol abbahagyta.”63

Kollégáimmal több belső anyagban és publikus jelentésben jeleztük a kockázatalapú banki verseny veszélyeit, a hitelezési sztenderdek fellazulását, mégis tehetetlenül néztük, ahogy a devizahitelezés üteme nemhogy csökkent volna, hanem nőtt, a bankvezetők pedig könnyedén túlléptek a jegybank morális érvein.

Többen emlékeznek a Bankszövetség 2007. decemberi vacsorájára, ahol az egyik nagybank elnöke némileg ingerülten oktatott ki arról, hogy semmit nem értünk a devizahitelezés közgazdaságtanából, mivel csak a rövid hitelek vannak kitéve az esetleges árfolyam-ingadozásnak, a hosszú hitelek az árfolyamok hosszú távú stabilitása miatt igencsak biztonságosak, azaz a hosszú lejáratú, devizaalapú jelzáloghiteleket butaság bármilyen módon korlátozni.

Már 2007 végén elkezdtünk arról beszélgetni a Felügyelettel (PSZÁF), hogy adjunk ki közös figyelemfelhívást a devizahitelezés veszélyeiről, különös tekintettel a jenhitelezésre. Az OTP 2007 végén hirdette meg a világhitelt, ami gyakorlatilag a svájci franknál is olcsóbb és veszélyesebb jenalapú hitelt jelentette. Két hónapig csiszolgattuk a szöveget, végül 2008. február 15-én megjelent a közös ajánlásunk64 a devizahitelezés kockázatairól – minden különösebb visszhang nélkül. Inkább fanyalgást éreztünk, az ajánlást a szakma jelentős része indokolatlan riogatásnak tekintette.65 Ekkoriban írtam Simornak: „Az OTP nemhogy nem áll le a jenhitelezéssel, de gőzerővel folytatja. A mai Estét66 mintha egyenesen ők szerkesztették volna, olyan pozitívan beszéltek benne a világhitel előnyeiről. A PSZÁF fenyegetése, hogy nagyarányú devizahitelezés esetén megemeli a bankok tőkekövetelményét, nem is hallatszik a nagy zajban. És nem is biztos, hogy annyira akarnak fenyegetni. De nem gondolom, hogy most bármi többet tudunk tenni.”

2008. április elején, egy munkaebéden az egyik nagybank vezérigazgatójának jeleztem, hogy az MNB–PSZÁF közös ajánlásának megfelelően mérsékelni kellene bankjában a devizahitelezést. Ő nevetve csak annyit válaszolt, hogy rendben, másnap egy egész oldalas újsághirdetést fog feladni, amelyben közzéteszi, hogy az ő bankja olcsó hitelt szeretett volna nyújtani az ügyfeleinek, de Király Júlia alelnök asszony (cím, telefonszám) nem akar több ilyen hitelt látni. Kár, hogy a hirdetés megjelentetése helyett megduplázták a devizahitel-állományukat. Ha megjelent volna a hirdetés, akkor az ügyfelek ugyan ott és akkor a pokolba kívántak volna, de később nem lehetett volna rám ragasztani „a devizahitelesek ellensége” eposzi jelzőt.

A morális meggyőzés nem volt igazán sikeres. A hitelgyár dübörgött tovább.

Ám még mindig ott a megválaszolatlan kérdés: a szabályozó, a Pénzügyminisztérium miért nem tett semmit? Ahhoz, hogy a kérdésre válaszolni tudjunk, tegyünk egy kirándulást az Egyesült Államokba. A kétezres években az amerikai jegybanknak volt egy Ned Gramlich nevű, igencsak hozzáértő, a pénzügyi szabályozásért felelős igazgatósági tagja, aki 2004-ben írt egy tízoldalas feljegyzést az amerikai piacon kialakuló hitelbuborékról. Ebben leírta, hogy abszurd méretű a nem hitelképes adósoknak folyósított hitelek volumene. Ezek a hitelek és a fedezetükkel kibocsátott kötvények elárasztják a piacot, ami meg fogja mérgezni a bankszektor egészét, nagyon súlyos problémát fog okozni, valamit tenni kell. A tíz oldalban szerepeltek táblázatok, adatok, meggyőző érvek stb. Ám a tizedik oldal végén ott volt egy bekezdés: „Persze ha figyelembe vesszük, hogy 10 millió, szegénynegyedben élő, színes bőrű honfitársunk e hitelek révén végre lakáshoz, emberhez méltó élethez jutott, akkor talán nem is olyan nagy probléma ez.”67 És az amerikai kormány nem lépett közbe, nem állította meg a hitelbuborék növekedését.

2006-ban Magyarországon Gyurcsány Ferenc bejelentette brutális kormányzati megszorító csomagját, majd hozzátette, hogy „nem fog fájni”. És valóban nem fájt annyira, mert a megszorítások másik oldalán ömlött ki a devizahitel. A magyar lakosság fogyasztása a költségvetési megszorítások hatására csökkent, de messze nem olyan mértékben, mint azt a csomag hatásainak számításakor várni lehetett: a hitelből finanszírozott fogyasztás mérsékelte a fájdalmat. A veszélyekre való figyelemfelhívás az eufória idején csak károgásnak hangzik, olyankor nincs az a politikus, aki feláll, és azt mondja: „Állj, ebből később nagy baj lesz, most kell abbahagyni!” Emlékezzünk vissza, hogy a hitelboomot elindító, támogatott lakáshitelek leállítása milyen kínkeserves és lassú folyamat volt. Egy négy évre választott politikus nem szívesen hoz népszerűtlen, a lakossági fogyasztást, a jólétet korlátozó intézkedést. Erre csak politikától független ellenőrző szerv képes. A politika mindig a rövid távú választási ciklus foglya. Ezért is kapott számos jegybank, így az MNB is a válságot követően komoly szabályozási jogosítványokat. Ha ezekre minket is felhatalmaztak volna, akkor valószínűleg másképp alakul a magyar devizahitel-tragédia is.

A devizahitelezéssel valójában meglovagoltuk a tigrist. Abban bíztunk, hogy ha sikerül elérnünk az árstabilitást, akkor majd csökkenthetjük a kamatokat, és akkor a devizahitelezés szépen visszahúzódik. A tigris azonban egyre vadabbul vágtázott. A tudathasadás pedig egyre mélyült a devizahitelezést még mindig erős kockázatként kezelő pénzügyi stabilitási terület és az azt sokkal nagyobb elnézéssel figyelő monetáris stratégiai terület között. Ennek a tudathasadásnak tipikus példája volt, amikor a BIS (Nemzetközi Fizetések Bankja) 2008. januári jegybank-konferenciájára néhány kollégával közösen írtunk tanulmányt a devizahitelezés szerepéről.68 Nagyon komolyan összevitatkoztunk a devizahitelek és a devizahitelezés veszélyességén – és ez a vita azóta sem zárult le. Vajon valóban volt-e devizahitel-buborék, vajon valóban a devizahitelezés elengedése okozta-e a külső adósság 2007–2008-as megugrását, vagy a korábbi felelőtlen állami túlköltekezés, vajon használtunk volna-e a gazdaságnak a devizahitelezés valamilyen visszafogásával, vagy ugyanúgy semmit se érünk el? Ezekre a kérdésekre valójában ma sem tudjuk a választ. A különböző grafikonok nézegetése mindenkiben kelthet ilyen vagy olyan benyomást; a helyes válasz megfogalmazásához azonban a jelenleg rendelkezésre állónál sokkal több és alaposabb statisztikai (ökonometriai) elemzésre lenne szükség. Az kellene, hogy legalább olyan számban készüljenek a magyar válságot megelőző periódust elemző, empirikus tanulmányok, mint az Egyesült Államokban. Ott a közkeletű, sommás magyarázatok mellett naponta születnek elmélyült, széles körű, empíriára támaszkodó elemzések arról, hogy pontosan mi okozta 2007-ben a pénzügyi válság kialakulását, mi váltotta ki az ingatlanpiac elszabadulását, majd összeomlását, milyen banki és hitelfelvevői magatartás vezetett a hitelbuborék kialakulásához. Egyáltalán nem segít a „de hát a vak is látja” típusú, rendkívül meggyőző, egyetlen szempontú magyarázat – mert ebben a szakmában legalább annyira nem egyértelmű semmi, mint egy földrengés vagy egy tornádó előrejelzésénél.

Függelék

Önéletrajzi kislexikon A-tól Z-ig

Apáczai Az általános iskola felső tagozatát a Megáll az időben576 is megörökített Apáczaiban végeztem. Osztálytársam volt Bächer Iván és számos későbbi újságíró, rádiós is: Fiala János, Lenkei Gábor, Szalontay Mihály, Szever Pál. Nemrég tartottunk osztálytalálkozót – szinte mindenki eljött, aki tudott. Rémes, de már öt halottunk van.

Apám Király István (1921–1989) egyetemi tanár, irodalomtudós és kultúrpolitikus volt a Rákosi-, majd a Kádár-érában. Ha valaki kíváncsi rá, miként lehetett egyszerre hittel és erős intellektussal abban a rendszerben a rendszert védő, a rendszerben vezető szerepet vállaló értelmiségiként létezni, annak érdemes végigolvasni a naplóját (Király István: Napló 1956–1989. Magvető Könyvkiadó, Budapest, 2018). Legendás tanáregyéniség volt. Adyról írt monográfiáján tanárnemzedékek nőttek fel. A kommunisták nagyon vékony „népi” szárnyához tartozott, a nemzeti öntudatot próbálta összeegyeztetni a szocialista világtudattal. A vonalas, doktriner, intoleráns Királyt, az irodalompolitikust én már csak a Naplóból ismerem. Mire én vitaképessé váltam, apám már sokkal empatikusabb és megengedőbb volt. Úgy vélte, csak folytonos vitában lehet eljutni valami igazságszerűséghez. Magával is folyton vitázott – önmaga ellen cédulázott. Az intolerancia lassan átalakult ironikus, bölcs belátássá. Ebben nagyon sokat segített Tandori Dezső, akivel haláláig közeli barátok voltak – hetente, kéthetente órákig elbeszélgettek némi bor mellett a „felvigyázó” létről, az „őrzők felelősségéről”. Magával ragadó előadó volt – patetikus stílusa ellenére. Vagy talán éppen azért. Előadóként is, szakíróként is jellegzetes stílusa volt, két mondatból fel lehetett ismerni, és remekül lehetett parodizálni. Esterházy a Termelési-regényben Mikszáth úr szövegeit jelentős részben apám Mikszáth-monográfiájából „merítette”. A rendszerváltás elől „elszökött”, 1989 októberében halt meg gyors lefolyású lymphomában. Ma is hiányzik, éjszakánként sokat vitatkozunk.

Augusztinovics Mária (1930–2014) 1975 őszén Száz János elvitt a Rajk László Szakkollégiumba „Guszti” előadására. Lenyűgözve hallgattam a kristálytiszta logikájú érvelést. 1982 telén Guszti meghívott az Országos Tervhivatalba, modellező csapatába. Barátom, mentorom lett, örök példaképem maradt. Állandó vitában telt az életünk. Nála világosabb fejű és egyenesebb jellemű embert nem ismertem a szakmában. Pályája első húsz évében maradandót alkotott a matematikai tervezésben, majd ötvenévesen – még mielőtt mi rendszert váltottunk volna – ő pályát váltott, és az emberi életpálya finanszírozásának kutatójává, a nyugdíjrendszerek nemzetközileg elismert szakértőjévé vált. Nem lett közszereplő, nem lett médiasztár, nem lett akadémikus. Fájó a hiánya.

Bächer Iván (1957–2013) Hatodikosok voltunk, amikor Petőfi Sándor István öcsémhez című versére válaszul házi feladatként egy háromoldalas verses levelet írt és olvasott fel. Mindnyájunkat elvarázsolt. Persze alapvetően még kis hülye kamasz volt, nem is nagyon voltunk jóban. Húsz év múlva összefutottunk az utcán. „Apád?” „Éppen haldoklik. És a tiéd?” „Éppen haldoklik.” „Anyád?” „Infarktussal kórházban. A tiéd?” „Haldoklik. Férjed?” „Elválóban. Feleséged?” „Haldoklik.” Elválaszthatatlanok lettünk. 56 évesen hagyott itt.

Bankárképző Száz János és Tóth Judit „találták ki” a rendszerváltás előtt két évvel, 1988-ban. A vegyesvállalati formában alapított részvénytársaság indulótőkéjét az akkor frissen alakult új kereskedelmi bankoktól és a Magyar Nemzeti Banktól kalapozták össze. Az alapítók másfél évtized múltával kivették a felhalmozott 700 millió forint nyereséget, majd az üres üzletet, azaz a „nevet” eladták hármunknak (Király – Száz – Tóth). Jánost leginkább az oktatás, Jutkát a tanácsadás, engem pedig a kockázatkezelés érdekelt. A kétezres évek első fele volt a magyar bankrendszer aranykora, és a szabályozás is nekünk dolgozott: az akkoriban kialakított és minden országban kötelezően bevezetett, úgynevezett bázeli tőkeegyezményt a bankok szerencsére a mi hathatós segítségünkkel adaptálták. Tanítottunk, tanácsot adtunk, napi 24 órát dolgoztunk. Jó évek voltak. Tanítványunk, Öcsi Béla viszi tovább a ma is sikeres céget.

Bicikli A bringa életforma. Autót csak a hosszú utakra használok, bár 2014-ben Bécsbe is jobb volt barátokkal és bringával menni a Duna mentén karikázva. A budapesti bringás élet is átalakult az elmúlt években: a tragikusan korán elhunyt László János (a magyarországi Critical Mass mozgalom alapítója, a Magyar Kerékpárosklub volt elnöke) egészen elképesztő energiáinak köszönhetően biciklis város lettünk. Bringázni jó. Mindenütt, minden évszakban. Csak legyen szupererős a lakat, hogy el ne lopják a bringát, és legyenek nyitva a nellások, hogy mindig megbízható legyen a kétkerekű!

Brüsszel A kilencvenes évektől sűrűn járok hivatalból Brüsszelbe, mostanában a KBC Bank igazgatósági üléseire. Gent, Brugge, Antwerpen turistaszemmel vonzóbb, szebb, de Brüsszel sem csak a főtér és a Maneken Pis. Gyönyörű kis parkok, Párizsra emlékeztető terek, kiülős kávéházak, kanyargós középkori utcák, kellemesen bebiciklizhető, izgalmas, élhető városrészek – ez is Brüsszel. És persze a szecesszió városa, elsősorban Victor Horta jóvoltából.

Budapest Nekem ez „a” város. Ide születtem, és itt is fogok meghalni. Kicsit mindennap turista lehetek: naponta akár többször végigbringázhatok a Duna-parton, a Margitszigeten. Lehetne még élhetőbb, lehetne még nyitottabb, lehetne még szabadabb. De nekem így is tökéletes. „Most ez a város / Karol magához / Minden határon / Titokban áthoz. / Város te álom / Majd a halálon / Ringass keresztül / Gyászgondoládon.” (Vas István: A Város).

Cégénydányád A Fehérgyarmattól 6 kilométernyire keletre, a Szamos partján fekvő, 700 lakosú kis falu ma is a gyermekkori nyarakat idézi. Nagyapánk legendás kálvinista lelkész volt, halála után évtizedekig éreztük az „öreg tiszteletes” unokáinak kijáró megbecsülést. Nincs innen messze a vízimalmáról híres Túristvándi, Móricz szülőfaluja, Tiszacsécse vagy a Kölcsey-kúriáról nevezetes Szatmárcseke. Ma is Kölcsey epigrammája olvasható a cégénydányádi Kende-kúria timpanonján: „Alkota munkáskéz engem; s a szőke Szamosnak / partjain a költő lát vala s zenge felém: / Ház, örökülj; s vídám békével tartsad öledben / gazdád, s gyermekeit, s hív unokái sorát.”

Család, barátok, ismerősök Apám kálvinista falusi papgyerek, anyám városi zsidó ügyvédgyerek volt, akinek életét különlegessé tette, hogy családja, a forradalmár Landlerek és Birmanok a húszas években Moszkvába emigráltak, így ő ott született. A család férfi tagjai 1937-ben eltűntek, a megmaradtak mégis halálukig hittek a szocializmusban és a Szovjetunióban. Bár formálisan egyke vagyok, de féltestvéreim, unokatestvéreim és fiam révén igen kiterjedt a családunk, nem ritkák a 10-15 fős családi összejövetelek. Nővéremet apánk nem tudta lebeszélni a bölcsészpályáról, az egyik legjobb főiskolai magyartanár volt a nyolcvanas években, később szerkesztő, fordító, lektor. Ma már nyugdíjas, de most is aktív, mert ez a pálya nem a kellő időskori vagyon felhalmozásáról szólt. Facebook-ismerőseim száma meghaladja a kétezret, de a családon kívül csak 10-12 igazán közeli barátom van. És sajnos egyre több a halottam. Külön kategória az a baráti-szakmai társaság, a „Királyi alumni”, amelyet volt tanítványaim hoztak létre. Próbáljuk folyamatosan tartani a kapcsolatot, de ez egyre nehezebb, mivel a csapat több mint negyven százaléka ma már külföldön dolgozik.

Duna A Duna mentén biciklizem, a Dunában úszom, a Dunán evezek, télen Pesten a Duna-parton, nyáron a Duna mellett, Surányban lakom. Úgy jó, ahogy van, koszosan, megáradva, haragosan, békésen.

Egyetem (Marx Károly, Budapest Corvinus, Közgáz…) A Közgáz a hetvenes években szürke volt és unalmas. Pach Zsigmond Pál vagy Berend T. Iván gazdaságtörténet-előadásai, Szidarovszky Ferenc és Forgó Ferenc élményszámba menő matematikaórái, Széll János akkor még tudományos szocializmusnak nevezett, de sokkal inkább politológiát oktató szemináriumai, Bekker Zsuzsa elemzéscentrikus elmélettörténet-órái, Antal László cigarettafüstbe burkolt gazdaságpolitikai sziporkái vagy Sárközy Tamás jogi show-műsorai maradtak meg bennem. Szerencsém volt, hogy már elsőben demonstrátorom volt Száz János, aki elvitt a Rajk Szakkollégiumba Augusztinovics Mária, Chikán Attila és Bródy András előadásaira, kezembe adta Kornai János és Jánossy Ferenc műveit, így találkoztam igazi egyéniségekkel és izgalmas gondolatokkal. Szerencsém volt, mert másodévben olyan inspiráló, különleges egyéniségekből álló csoportba kerültem, akikkel még ma, negyven év után is rendszeresen összejárunk. Végzés után nem sokkal félállású oktató lettem az egyetemen, végigtanítottam vagy húsz évet és sok pénzügyes nemzedéket, megkaptam a címzetes egyetemi tanári címet is. Rajtam kívül álló okok miatt mégsem itt habilitáltam, hanem a Szegedi Tudományegyetemen, amire büszke vagyok, hiszen valaha apám is ott tanított.

Fazekas Jó matekos voltam, versenyeket is nyertem (nagy büszkeségem, hogy nyolcadikban majdnem megvertem a Graphisoft későbbi fejlesztési igazgatóját, a Sparing Lacit), felvettek a Fazekasba. A legjobb választás volt. Matektagozat II., heti 12 matekóra és mellette korlátlan szabadság. A hetvenes évek Fazekasa, Genzwein Ferenc egészen különleges igazgatói stílusának és kiemelkedő minőségérzékének köszönhetően, az érték és a minőség menedékhelye volt a szocializmus sivár szürkeségében. Ehhez kellettek azok a tanáregyéniségek, akiket Genzwein a Fazekasba tudott csábítani. A legendás Kavics, Kőváry Károly (1923–2003) volt a matektanárunk és Tornyosi Éva az osztályfőnökünk, két kivételesen inspiráló egyéniség. Osztálytársunk volt az a fiatalon meghalt Tari István Gábor, aki anno úgy olvasta a kezével a számítógép lyukszalagját, mint a Braille-írást, és aki Bojár Gábor felfedezettjeként megalkotta az építészek alapszoftverét, az ArchiCAD-et. A Fazekas olyan emberi, egyéni értékeket tiszteletben tartó és felszínre hozó pedagógiai központ volt és maradt, ahova öröm volt járni, és amelynek öregdiákként szívesen adunk vissza abból, amit kaptunk. A Fazekasban azt is láttam, kiből lesz tényleg matematikus, úgyhogy más pályát kerestem, így kerültem a Közgázra. A matematika viszont egész pályámon elkísért, nem tudom a matematikának olyan ágát említeni, amelyik felesleges lett volna: mindig segített problémát elemezni, végiggondolni, formalizálni. Sajnálom azokat, akik nem értenek ezen a nyelven.

Fesztiválzenekar Harmincöt éve vagyok hallgatójuk, tíz éve támogatójuk és bérletesük, sőt, ha lehet, még a próbáikra is eljárok. Botfülű vagyok, de Fischer és zenekara tud valamit, amitől még én is érzem, hogy egyedi, rendkívüli eseménynek vagyok részese.

Fidesz Már tanítottam a Rajkban, amikor a Fidesz alakult. Tanítványaim hozták el a Fidesz első gazdaságpolitikai programját, hogy véleményezzem. Tanítványaim hívtak meg a Fidesz első gazdaságpolitikai tanácsadó testületébe: Csaba Iván, Fertő Imre, Fölsz Attila, Gém Erzsébet, Gyulavári Antal, Kaderják Péter, Karvalits Ferenc, László Géza, Semjén András, Spéder Zoltán, Tóth István György, Urbán László, Valentinyi Ákos és még sokan. 1993-ban, a székházügy idején szakadt meg az aktív kapcsolatom a fideszesekkel. Soha semmilyen pártnak, a Fidesznek sem voltam tagja, így hát nem kellett kilépnem. A jegybankalelnöki meghallgatásomon, 2007-ben a fideszesek mindkét parlamenti bizottságban tartózkodás nélkül megszavaztak.

Futás Több mint harminc éven át futottam. Huszonévesen kezdtem, mert kövér voltam és merev. Elsőre 350 métert sikerült lefutni. De nem adtam fel – hála Monspart Sacinak, a futás nagyasszonyának, példaképemnek. Futottam. Kezdetben összeszorított foggal, később könnyedén. Futottam örömömben és bánatomban. Futottam rövid és hosszú távon, de a félmaratonokat (21 km) szerettem a legjobban (a legjobb időm 1 óra 39 perc). Sajnos az ellazsált bemelegítések és a rossz cipők harminc év után megbosszulták magukat, közel hét éve nem tudok futni.

Függetlenség Az anyagi függetlenség nagy kiváltság. Mindig abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy a szakmámban jól megfizettek. Így bármikor ellen tudtam állni minden rossz kísértésének. Könnyedén nemet tudtam mondani az új MNB-vezetés jegybanki ethoszt romboló magatartására, és álltam fel a mandátumom lejárta előtt. De tisztában vagyok vele, nem mindenki engedheti meg magának, hogy független értelmiségi legyen. Mégis szeretném, ha egyszer kötelező olvasmány lenne Magyarországon Michel Houellebecq Behódolás577 című könyve, hogy mindenki megértse, a behódolás egy észrevétlen, lassú, önmagunkkal folytatott alkufolyamat vége. Mindig csak egy kis lépést teszünk hátrafelé. Mindig csak kicsivel több az öncenzúra.

Kételkedés joga A NER-ben nagyon sokunkat az egyetlen és megfellebbezhetetlen igazság magabiztos, erőt sugárzó üressége taszít. Startupország csak abból az országból lesz, ahol kreatív és innovatív emberek élnek, akik arról ismerszenek meg, hogy mernek kételkedni, szemtelenül visszakérdezni, minden „szent” dolgot megkérdőjelezni, ironikusnak lenni. Az irónia pedig pusztítja a messianisztikus hitet, amire a NER-típusú rendszerek épülnek. A tekintélyelvű, alázatra és mindent elfogadásra nevelő oktatási rendszer és államberendezkedés ezt a merszet irtja ki elsőként a gyerekből és a társadalomból, amivel megöli a kreativitást és az innovatív szellemet. Hosszú távon az ilyen társadalom fejlődésképtelen.

Király-díj Apánk emlékére 1996-ban a család által alapított díj, amelyet kétévente tehetséges pályakezdő irodalmár, irodalomtudós, irodalomtanár kaphat meg a kuratórium döntése alapján. Számunkra fontos, hogy apánk, a kiemelkedő irodalomtudós és tanár neve fennmaradjon. Magánpénzből finanszírozott díj, így nem lehet beszántani, mint a Lukács-szobrot vagy a Lukács-archívumot.

Könyvek Könyvek között jó felnőni, és nekünk szabad volt apánk könyvtárát használni, bármit olvashattunk, csak szólni kellett, ha valamit levettünk a polcról (úgyis észrevette, ha nem szóltunk, akkor is). Ma is megveszem a könyvhétre és a könyvfesztiválra megjelenő könyvek jó részét, tagja vagyok a Summa Artium könyvklubjának, olvasó ember maradtam.

Közgazdaságtan Már szigorlatoztam kapitalista és szocialista politikai gazdaságtanból, amikor egyik volt osztálytársam, aki fizikusnak készült, megkért, hogy, közgazdász lévén, magyarázzam el neki, miért épp 3 forint 60 fillér egy liter tej, illetve egy kiló kenyér. Mintha sötét kútba néztem volna – valami rémlett a szocialista árképzés 14 alapelvéből meg a kizsákmányolásmentes gazdaság arányos és tervszerű fejlődéséről, de ez nem adott választ a barátom kérdésére. Meghökkentem. Akkor jöttem rá, hogy amit addig az egyetemen tanultunk, az nagyrészt marhaság, mert fogalmam sincs se arról, hogyan kell egy közgazdasági kérdést megközelíteni, se arról, hogyan működik az a gazdaság, amelyben élek. Két irányba indultam. Egyrészt önszorgalomból elkezdtem tanulni a közgazdaságtant az akkor elérhető, legjobb mainstream tankönyvből, Samuelson Közgazdaságtanából,578 hogy tudjam, hogyan kell egy közgazdasági problémát megközelíteni, hogyan kell modellt építeni. Másrészt elkezdtem intenzíven Antal Lászlót, Bauer Tamást, Kornai Jánost, Laki Mihályt, Soós Károly Attilát, Tardos Mártont olvasni, hogy értsem a szocialista Magyarország működési mechanizmusait. Új, izgalmas világok nyíltak meg előttem, és ma már talán tudnék válaszolni fizikus barátom kérdésére. Igaz, már se a tej literje, se a kenyér kilója nem 3,60. A problémaorientált, autonóm gondolkodás azonban ismét zavarja a fennálló rendet. A kollektív tudatlanság felé tett jelentős lépés lehet a NER várható döntése az MTA Közgazdaságtudományi Intézet megszüntetéséről, amelynek külsős kutatója vagyok.

Mecénás, szponzor A mecénás önzetlenül, minden érdek nélkül támogat, mert valami okból értéknek tart valamit. A szponzor „közös üzletet finanszíroz”, azaz anyagilag is érdekelt a projektben. Magyarországon nincs intézményesült mecenatúra, és nem különül el a szponzorációtól. Szponzor sok van, mecénás kevés. Az intézményesülés azt jelentené, hogy a mecenatúra is úgy működik, mint egy jó vállalat: Küllői Péter Bátor Tábora a legjobb példa erre, de hasonlóan vállalatként működteti Fischer Iván a ma már Magyarországnak óriási marketingértéket jelentő Fesztiválzenekart. Ezért a Bátor Tábor és a Fesztiválzenekar is tud mecénásokat és szponzorokat is vonzani. A Kultúrbrigád új típusú színház-finanszírozási kísérlete az Átriumban szintén a mecénás–szponzor szerep intézményesítése. De a Carnegie Hall helyett egyelőre inkább stadionok épülnek Magyarországon.

Miért, avagy a miértek értelmetlenségéről Miért nem állítottuk meg, miért néztük tétlenül, miért nem láttuk előre, miért nem voltunk óvatosabbak, miért nem segítettünk, miért, miért, miért? Klasszikus szülői kérdés: „Édes fiam, miért pont veled történik ez, miért pont te veszted el, miért, miért, miért?” Tizenéves fiam egy ilyen kifakadáskor szomorúan rám nézett: „Miért, édesanyám, miért? Miért nincs világbéke, azt sem tudjuk, miért.”

Munkahelyek Friss diplomásként 1980-ban pályázat útján egy számítóközpontba kerültem, ahol – más munkám nem lévén – megtanultam lyukkártyát lyukasztani, ami tökéletesen értelmetlen és céltalan tudás. Életem első munkanapján e kiváló cég személyzetise sóhajtva rám nézett: „Szegénykém! És neked még 32 éved van a nyugdíjig!” Szerencsémre néhány hónap után átigazolhattam a Központi Statisztikai Hivatalba, onnan hívott át 1982-ben Augusztinovics Mária az Országos Tervhivatalba, az akkori egyik legkiválóbb közgazdasági műhelybe, ahol azt díjazták, ha valaki több nyelven olvasott, konferenciákra járt, gondolkodott, ötletei voltak. Száz János 1988-ban csábított át az akkor alakult Bankárképzőbe, ahol húsz év alatt amit csak lehetett, megtanultam és megtanítottam pénzről, bankról, pénzügyi piacokról. 2007-ben igent mondtam Simor András felkérésére, mert akkor is tudtam, hogy jegybankosnak lenni megtiszteltetés. Erről a hat évről szól ez a könyv. Amikor leköszönő jegybankalelnökként nem fogadott vissza az alma mater, a Közgáz, amikor más állami egyetemen is éreztem a vonakodást, akkor keresett meg egy magánfőiskola, az International Business School rektora, Láng László, és ajánlott állást. Szeretek az IBS-en tanítani, izgalmas nemzetközi társaság ül az órákon, Kazahsztánból, Norvégiából, Franciaországból, Oroszországból, Kínából, Dániából egyaránt vannak tanítványaim. 2013 őszén megkeresett a belga KBC Csoport, a K&H Bank anyabankja, és felkért független igazgatósági tagnak. Nem bántam meg, hogy igent mondtam, szerintem ma a KBC Csoport nemcsak Európa egyik legjelentősebb és legsikeresebb pénzügyi csoportja (bank és biztosító), hanem az egyik legetikusabb bankstratégiával rendelkező intézmény is. A válság ezt a csoportot ugyanúgy megtépázta, mint Magyarországot, és ők is tanultak belőle: nyitottak, felelősségteljesek, ügyfélközpontúak. No meg kellően kockázatkerülők, amiben nagyon egymásra találtunk. Pályám nagy tanulsága, hogy a lényegi kérdések megkerülhetetlenek, és az szinte teljesen mindegy, hogy ezekhez végül milyen módon jutunk el, azaz bármerre el lehet indulni, lehet bolyongani, a fontos problémák megtalálnak.

Önirónia Talán még nem vesztettem el.

Pangás nemzedéke Az 1980 környékén diplomázók a legkevésbé sem érezték magukat nagy generációnak vagy reformnemzedéknek. A pangás, a kimaradás alapvető élménye volt egyetemi éveinknek. Felértékelődött, ami a magánszférában történt, és leértékelődött, ami a közszférában. Lehetett nyelvet tanulni, utazni, állami szektorban magánvállalkozni, alternatív kisközösségekhez, például szakkollégiumhoz tartozni. Mi már kimaradtunk a KISZ-ből, és rólunk szerencsére a pártépítés is elfeledkezett. Végtelenül tartósnak tűnt a fennálló rendszer, fel sem merült, hogy radikális változás jöhet. Kornainak is ezért volt nagy hatása: leírta, hogy ez a rendszer vegetálásra van ítélve, de a vegetálásban van rendszer, amely képes önmaga fenntartására. És ebbe bele is törődött az ember.

Pénzügytan Egyetemi éveim alatt nem kerültem a pénzügyek vonzáskörébe. Én matematikai modellező szerettem volna lenni! (Aztán jöttek helyette a lyukkártyák.) De azért a pénzelmélet sem maradt ki az életemből. A nyolcvanas évek elején nagy élményt jelentettek az újklasszikus, monetarista, a racionális várakozásokkal kapcsolatos, akkor kiadott írások. Ebből a vonzalomból, elsősorban Robert Lucas munkásságából született a kisdoktori dolgozatom. A nyolcvanas években Száz Jánossal ketten fordítottuk le Milton Friedman elementáris erejű, lenyűgöző monetáris tanulmányait. Akkoriban kezdtem monetáris makroökonómiát tanítani először a Rajk Szakkollégiumban, majd az egyetemen. Az 1989-ben írt, a megtakarítások elméletéről szóló kandidátusi disszertációm már elég erősen ökonometriai ihletésű volt, az empirikus elemzés ereje akkor ragadott magával. A Bankárképzőben viszont a pénzügyek új területére kellett átlépnem a monetaryból a bankok és pénzügyi piacok világába, a finance-ba, annak is a legizgalmasabb területére, a pénzügyi kockázatmérésbe és -kezelésbe.

Szabályozási arbitrázs Így nevezzük azt a helyzetet, amikor egy bank formálisan betartja a szigorú szabályokat, mégis megkerüli őket, mert kihasználja a szabályozásban lévő hiányosságokat. Leginkább a való életből vett példákkal lehet elmagyarázni ezt a játékelméleti szituációt, amelyben mindenki a saját érdekeit követi. Amikor a fiam először kapott mobiltelefont, megállapodtunk, hogy a mi számlánkra telefonálhat, de legfeljebb havi 3000 forintot. Az első számlája 15 000 forint volt. Ártatlanul nézett ránk, amikor felelősségre vontuk a szabályszegésért: „De hát arról volt szó, hogy 3000 forintnál ne telefonáljak többet!” Még egyszer ránéztünk a számlára: hívásforgalom 2200 forint, SMS-forgalom 12 800 forint. Hát ez a szabályozási arbitrázs.

Szakkollégium 1976–80-ban Rajk szakkollégista voltam, és 1986 óta voszkosként (volt szakkollégistaként) rendszeresen tartok rajkos szemináriumokat. A Rajk révén ott voltam az első szakkollégiumi találkozón Szarvason, amelyet konspirációs okokból IV. Országos Szakkollégiumi Találkozónak neveztek el, és amely később a Fidesz megalapításához vezetett. A jegybankos stáb közel 15-20 százaléka mindig rajkos volt, talán mostanra ez megfogyatkozott, 2013 óta nagyon sok exrajkos vezetőt távolítottak el a jegybankból. Inspiráló, izgalmas, vitára ingerlő közeg a szakkollégiumok világa.

Szentendrei-sziget Vannak a „balatoniak” és vannak a „dunakanyariak”. Az utóbbiakon belül speciális kaszt a „szigetlakók”. A szigeten négy falu van: Szigetmonostor-Horány, Pócsmegyer-Surány, (Tahi) Tótfalu, Kisoroszi. Összesen tízezren se élnek ezen a 31 km hosszú szigeten. Húsz éve lettem szigetlakó, ma már az év felét itt töltöm. Ha itt vagyok, ritkán kelek át a Dunán, mert van itt minden: 70 km hosszú gyönyörű, gépkocsimentes, biciklis töltésút (csak a Vízművektől kell évente engedélyt kérni a használatára), álomszép, romantikus Duna-part sütögetésre a barátokkal, napfelkelte- és naplementenézésre. Van Rosinante, János hentes, Ági közért, Jani masszőr, és van „Köszi, önkéntes!” surányi csoport buszmegállót festeni, szemetet elhordani. Ez itt a béke szigete.

Színház Szüleimnek hála, olvasó, zenét hallgató, múzeumba járó ember vagyok, mégis a színház számomra a legtermészetesebb közeg. Ősztől tavaszig rendszeresen, hetente három-négy este színházban ülök. Nem vagyok igazán komoly színházi mecénás, nálam sokkal többet áldoztak a szféra életben maradásáért évfolyamtársaim, Polgár András vagy Orlai Tibor. Azt remélem, hogy évtizedek múlva is Magyarországon lesz az egyik leggazdagabb színházi kínálat. Mert színház nélkül üres a város. A sokszor emlegetett kreatív, innovatív Magyarország nem fog létrejönni a színház által vállalt „kultúraterjesztő” küldetés nélkül.

Tanítás Családi hagyomány: nagyapám lelkész volt, édesapám, nővérem tanár. Én tizenéves korom óta tanítottam matematikát, különórákat adtam, oktattam a Studium Generaléban, amely az egyetem ingyenes felvételi előkészítője volt diáktanárok vezetésével (ma is működik). A nyolcvanas években már közgazdaságtant tanítottam: az egyetemen az első makroökonómia-kurzust 1987-ben a Rajk Szakkollégium szervezte, többek között Karvalits Ferenc, László Géza, Váradi Balázs voltak a résztvevői. Remek stúdium volt, együtt olvastuk és próbáltuk megfejteni az akkor elérhető legjobb makrotankönyveket: Samuelsont, Blanchard–Fischert stb. Aztán jött az egyetemi pénzügy tanszék, először monetáris makroökonómia, később pénzügyi kockázatkezelés. 1990-től folyamatosan a Bankárképző. Jegybankalelnökként a válság alatt sem hagytam abba a tanítást, mindig voltak kurzusaim. 2013-tól az IBS-en tanítok főállásban és esténként a szakkollégiumokban (Rajk, Széchenyi, EVK, Heller, FAKT579). Tanítva lehet igazán megérteni bármit, mert akkor szembesül az ember azzal, hogy bizonyos részleteket egyszerűen nem ért. És a diákok mindenre rákérdeznek.

Fogalomtár (rövidítések)

Adósságlebontás: az a folyamat, amikor az adósok korábbi adósságaiktól igyekeznek minél gyorsabban megszabadulni. Az MNB szótárában gyakran „mérlegalkalmazkodásnak” nevezték ezt a folyamatot. Angol megfelelője, a deleveraging alapján szokás tőkeáttétel-csökkentésnek is nevezni.

Alapkamat: a jegybank monetáris stratégiájának meghatározó eleme. Az a kamat, amelyről a jegybankok monetáris politikáért felelős testülete rendszeresen dönt.

Államadósság Kezelő Központ (ÁKK): az állam adósságkezelője. Az éves költségvetési törvény alapján gondoskodik a központi költségvetés fizetőképességének fenntartásáról, az államadósság, valamint az állam átmenetileg szabad pénzeszközeinek kezeléséről. Az ÁKK szervezi az állampapír-kibocsátásokat és az állampapír-aukciókat.

Állami Számvevőszék (ÁSZ): az Állami Számvevőszék az Országgyűlés legfőbb pénzügyi-gazdasági ellenőrző szerve, elsődleges feladata, hogy vizsgálataival, megállapításaival elősegítse a közpénzekkel, közvagyonnal való szabályos, eredményes és hatékony gazdálkodást. Az ÁSZ évente ellenőrzi a Magyar Nemzeti Bank működését és gazdálkodását.

American International Group (AIG): a világ egyik legnagyobb biztosítótársasága, amely a válság előtti ingatlanpiaci boom során hatalmas méretű kockázatos pozíciót vállalt (elsősorban CDS-ek kiírásával), végül a Lehman bukásával egy időben 180 milliárd dollárnyi állami mentőövre szorult.

Annuitásos törlesztés: a lakossági hitelek szokásos törlesztési módja, amikor a hitel futamideje alatt az adós által fizetett havi törlesztőrészlet mindig egyenlő (fix kamatozást és fix árfolyamot feltételezve). Ezen a törlesztőrészleten belül kezdetben a fizetendő kamat a nagyobb hányad, csak később kezd a hitelt ténylegesen csökkentő tőketörlesztés nőni. A háztartás számára a könnyebb tervezhetőség miatt a világban mindenütt az annuitásos törlesztés a tipikus lakossági hiteltörlesztési mód.

Arbitrázs, arbitrazsőr: az arbitrázs piaci félreárazásokból származó nyereség megszerzésére irányuló kockázatmentes ügylet. Az arbitrazsőr nem vállal kockázatot, csak a félreárazást használja ki. A piacok megfelelő likviditását biztosítja.

Árfolyamsáv: egy ország devizájának lebegtetési tartománya. Az árfolyamsávot a sávközéppel és az attól való százalékos eltéréssel határozzák meg. A jegybank kötelezettséget vállal, hogy a sáv erős szélét a hazai deviza eladásával, a gyenge szélét a hazai deviza vásárlásával próbálja meg tartani. Magyarországon 2001 előtt úgynevezett szűk árfolyamsáv (árfolyamközép körül +/– 4,5 százalékos lebegési sáv), 2001–2008 között pedig széles árfolyamsáv (árfolyamközép körül +/– 15 százalékos lebegési sáv) volt érvényben. 2008. február 26-án a jegybank Monetáris Tanácsa a kormánnyal egyetértésben eltörölte a sávot.

Árjegyzés: egy befektetési termék (részvény, kötvény, deviza, kamatláb, derivatíva, index stb.) likvid piacán folyamatosan megfigyelhetők az eladási (ask) és vételi (bid) árak. Az árjegyzők jegyzik ezeket az árakat. Egy piac attól létezik, hogy van a termékekre árjegyzés.

Árnyékbankrendszer (shadow banking): árnyékbanknak nevezzük a gazdaságban a bankokhoz hasonló funkciókat ellátó, de a szigorú bankszabályozás hatálya alá nem eső pénzügyi vállalatokat: például lízingcégek, hitelközvetítők, fintechek, SIV-ek stb. Az árnyékbank fogalmának egyik megalkotója és legelismertebb nemzetközi szaktekintélye a magyar származású Pozsár Zoltán (Pozsar és szerzőtársai, 2010).

Bail-in (bajban való részvétel): a bail-out ellentéte. Bail-in során egy bajba jutott bank legnagyobb hitelezőit (a kötvényeseket és a nagybetéteseket) arra kötelezik, hogy vegyenek részt a hitelintézet veszteségrendezésében, azaz írják le a hitelintézettel szembeni követeléseiket, így mérsékelve a hitelintézet kimentésével (bail-out) kapcsolatos költségvetési (adófizetői) terheket. A bail-in a kisbetéteseket nem érinti. Még nincs széles körben elfogadott magyar megfelelője.

Bail-out (bajból való kimentés): mentőakció, amelynek során egy csődbe jutott gazdasági egység (ország, vállalat, bank) számára mentőövet biztosítanak, hogy elkerülje a csődöt. Speciális esete a bankmentés.

Bankközi Klíring Rendszer (BKR): a nagy tömegű, kis összegű belföldi forintátutalások és -beszedések bankközi elszámolását végző fizetési rendszer.

Bankmentés (banki bail-out): bankmentésnek (bajból való kihúzásnak) vagy mentőövnek nevezik azt a megoldást, amikor a bankok veszteségeit az adófizetők pénzéből a költségvetés rendezi.

Bankunió: az eurózóna válságának egyik kiváltó tényezője az országhatárokon túlterjeszkedő bankrendszer és az országhatárok közé szorított államok egymásrautaltságának ördögi köre volt. Ezért alakították ki a Bankuniót, amely az egész unióra érvényes szabályok alapján működő, uniós szintű Egységes Felügyeleti Mechanizmus (SSM) és Egységes Bankszanálási Rendszer (SRM). Célja, hogy az euróövezet, illetve az egész EU bankszektora biztonságos és megbízható legyen, továbbá hogy az életképtelen bankok szanálása az adófizetők pénzének igénybevétele nélkül és a reálgazdaságra nézve minimális következményekkel történjen. Magyarország egyelőre nem csatlakozott a Bankunióhoz.

Bázeli tőkeegyezmények (Basel Capital Accord, Basel I, II, III): a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság (BCBS) által kidolgozott irányelvek a bankok biztonságos működtetéséhez szükséges tőkenagyság és likviditás meghatározására.

Bázispont: egy százalék századrésze, azaz 0,01 százalék.

Bécsi Kezdeményezés (Vienna Initiative, VI): a nemzetközi intézmények, az érintett, válság sújtotta kelet-európai országok hatóságai, valamint az érintett országokban leánybankkal rendelkező európai bankok 2009-ben létrejött egyeztető fóruma, amely több kötelező ajánlást fogadott el az érintett országok pénzügyi stabilitásának és a hitelezési folyamatok fenntartásának az érdekében.

BIS (Bank of International Settlements): Nemzetközi Fizetések Bankja, a világ legrégebbi, 1930-as alapítású, jelenleg is működő nemzetközi pénzügyi szervezete, a jegybankok bankja. A BIS égisze alatt működik a bázeli tőkeegyezményeket kialakító Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság.

BUBOR (Budapest Interbank Offered Rate, Budapesti Bankközi Forint Hitelkamatláb): a hivatalos magyar bankközi kamatláb, a bankok forint forrásköltségeinek legpontosabb jelzőszáma. A BUBOR értékének napi meghatározása a panelbankok által beadott kamatjegyzéseken alapul. 2016. november 1-jétől a Magyar Nemzeti Bank végzi a BUBOR pénzügyi referenciamutató előállítását és kezelését.

CDO (collateralized debt obligation): fedezett adósságkötelezvény (adósságlevél), többféle hitel, kötvény, CDS fedezete mellett kibocsátott, rendkívül összetett, strukturált kötvény. A globális pénzügyi válság kialakulásában kulcsszerepet játszott. Az úgynevezett mérgező termékek egyike.

CDS (credit default swap): hitelmulasztási csereügylet, a legegyszerűbb hitelderivatíva. Vásárlója rendszeres (általában negyedéves) díjfizetés mellett védettséget kap a CDS alapjául szolgáló kötvényre, míg kiírója a rendszeres díjért cserébe hitelesemény (csőd) esetén megtéríti a kötvénytulajdonos veszteségét. Valójában egyfajta biztosítás (opció). A CDS kereskedett termék, tehát létezik CDS-piac.

Cucu-room: a jegybank egyik negyedik emeleti szobája, ahol a stáb rendszeresen tartott megbeszéléseket, vitákat. 2013-ban megszűnt.

Devizacsere (FX-swap, devizaswap): a devizacsere-ügylet során a partnerek megegyeznek, hogy az egyik valutáját (például forintot) a másikéra (például euróra) cserélik az ügylet napján érvényes spot (napi) árfolyamon, és lejáratkor az ügylet napján érvényes határidős árfolyamon visszacserélik. A devizacsere-ügylet felfogható forintfedezet melletti hitelügyletnek, ahol a hitel kamatlába éppen az euró pénzpiaci kamatlábának felel meg. Nehezedő piaci feltételek között könnyebb devizaswapot kötni, mint fedezetlen devizahitelhez jutni.

Devizatartalék: egy ország nemzetközi tartalékainak szokásos elnevezése. A devizatartalék a végső biztosítéka annak, hogy a külföldi fizetések fennakadástól mentesen végbemenjenek. A devizatartalék elsősorban rövidebb lejáratú, kockázatmentes külföldi állampapírokat tartalmaz, de országonként eltérő lehet az összetétele.

EBRD (European Bank of Reconstruction and Development): Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank. Nemzetközi intézmény, amely 1991-ben azért jött létre, hogy segítse a kelet-európai országok átmenetét a piacgazdaságba.

Egynapos kamatok (overnight): a legrövidebb, egynapos (overnight) pénzpiaci ügylet után felszámított kamatláb évesített nagysága.

Egységes Felügyeleti Mechanizmus (Single Supervisory Mechanism, SSM): a Bankunió keretében létrehozott, nemzetek feletti bankfelügyeleti rendszer, amelyben a pénzügyi intézmények felügyelete – a nemzeti felügyeleti hatóságokkal szoros együttműködésben – az EKB (Európai Központi Bank) feladata.

Egységes Szanálási Mechanizmus (Single Resolution Mechanism, SRM): a Bankunió keretében létrehozott, az életképtelen pénzügyi intézmények hatékony és eredményes szanálására szolgáló rendszer. A mechanizmus a központi szanálási hatóságból (Egységes Szanálási Testület) és az Egységes Szanálási Alapból áll. Az alapot teljes egészében az európai bankszektor finanszírozza, és bankcsődök esetén vehető igénybe.

EKB (European Central Bank, ECB): Európai Központi Bank, az eurózóna jegybankja, felelős az eurózóna monetáris politikájának kialakításáért és megvalósításáért. A válság óta az EKB felelős a makroprudenciális politikáért is, lásd Európai Rendszerkockázati Testület. A Bankunió létrejötte óta az EKB része az Egységes Felügyeleti Mechanizmus (SSM), azaz az európai bankfelügyelet. Tagbankjai az eurózóna országainak jegybankjai.

Előretekintő iránymutatás (forward guidance): a válság utáni kilábalás során számos országban alkalmazott monetáris politikai eszköz, amellyel a jövőbeni monetáris kondíciók alakulását valamilyen konkrét dátumhoz vagy valamilyen várt gazdasági eseményhez kötik.

Elsődleges forgalmazó (primary dealer, PD): Olyan befektetési vállalkozás, amelyik közvetlenül az államtól vásárolhat állampapírt további forgalmazás céljából.

EONIA (Euro Overnight Index Average): az egynapos hitelekre vonatkozó EURIBOR.

EURIBOR (Euro Interbank Offered Rate): a bankközi euró referencia-kamatláb.

Euró: az eurózóna közös valutája, amelyet az EKB (Európai Központi Bank) bocsát ki.

Európai Bankhatóság (European Banking Authority, EBA): olyan független uniós hatóság, melynek célja, hogy az európai bankszektor egészében egységes legyen a prudenciális szabályozás és felügyelet. Általános célkitűzései a pénzügyi stabilitás fenntartása az EU-ban, valamint a bankszektor integritásának, hatékonyságának és szabályos működésének a biztosítása.

Európai Beruházási Bank (European Investment Bank, EIB): az Európai Unió 1958-ban létrehozott intézménye, amelynek a feladata uniós célok megvalósítását szolgáló projektek finanszírozása az EU határain belül és kívül.

Európai Bizottság (European Commission, EC): az Európai Unió „kormánya”. A bizottság tagjai a „biztosok”, egy-egy terület miniszterei. A bizottság elnöke gyakorlatilag az unió miniszterelnöke. A válság idején José Manuel Barroso és Jean-Claude Juncker töltötte be ezt a funkciót.

Európai Pénzügyi Stabilitási Eszköz (European Financial Stability Facility, EFSF): az eurózóna országai által Luxemburgban létrehozott stabilitási alap, amely az első görög, ír és portugál pénzügyi csomagot finanszírozta önálló kötvénykibocsátással. Önállósága 2012-ben, az Európai Stabilitási Mechanizmus létrehozásával megszűnt.

Európai Pénzügyi Stabilitási Mechanizmus (European Financial Stability Mechanism, EFSM): 2010. május 10-én az Európai Bizottság által kialakított, átmeneti európai pénzügyi stabilizációs mechanizmus. Az EFSM a Bizottság implicit uniós költségvetési garanciája mellett volt jogosult összesen 60 milliárd euró összegű hitelt felvenni az unió nevében a pénzügyi piacokon.

Európai Rendszerkockázati Testület (European Systemic Risk Board, ESRB): az európai unió pénzügyi rendszerének makroprudenciális felügyeletére 2010-ben létrehozott testület.

Európai Stabilitási Mechanizmus (European Stability Mechanism, ESM): az eurózóna tagországai által 2012-ben létrehozott, önálló kötvénykibocsátási joggal rendelkező pénzügyi alap. Az átmenetileg ugyanezen célokat szolgáló Európai Pénzügyi Stabilitási Eszköz (EFSF) és Európai Pénzügyi Stabilitási Mechanizmus (EFSM) helyett állandó jelleggel hivatott az eurózóna tagországai számára pénzügyi segítséget nyújtani.

Európai Unió Tanácsa (Council of the European Union, röviden csak Council, illetve Tanács): képviseli a tagállamok kormányait. Keretet biztosít a tagországok minisztereinek üléseihez, amelyeken jogszabályokat fogadnak el és koordinálják a szakpolitikákat. Különböző formációkban üléseznek évente többször.

Eurózóna vagy euróövezet (European Monetary Union, EMU): az Európai Unió egyes országainak 1999-ben létrejött társulása, amelyet az áruk, szolgáltatások és a termelési tényezők mindenfajta korlátozás nélküli szabad áramlása, közös pénz és közös monetáris politika jellemez. 2018-ban 19 tagja volt: Ausztria, Belgium, Ciprus, Észtország, Finnország, Franciaország, Görögország, Hollandia, Írország, Lettország, Litvánia, Luxemburg, Málta, Németország, Olaszország, Portugália, Spanyolország, Szlovákia és Szlovénia.

Fannie Mae: az FNMA (Federal National Mortgage Association, azaz Szövetségi Nemzeti Jelzálog Szövetség) közkeletű elnevezése. Az amerikai jelzáloghitel-piac működtetésére létrejött egyik ügynökség.

Fed (Federal Reserve System): az Egyesült Államok központi bankja, az amerikai jegybank.

Fitch Ratings: a világ három nagy hitelminősítő cégének egyike, hármuk közül a legkisebb piaci részesedéssel. 1914-ben alapították.

FOMC (Federal Open Market Committee, Szövetségi Nyíltpiaci Bizottság): döntési kompetenciáját tekintve az amerikai jegybanknak az európai jegybankok monetáris tanácsaival megegyező testülete.

Freddie Mac: az FHLMC (Federal Home Loan Mortgage Corporation, azaz Szövetségi Lakáshitel Testület) közkeletű elnevezése. Az amerikai jelzáloghitel-piac működtetésére létrejött egyik ügynökség.

FX (foreign exchange): deviza, külföldi csereeszköz.

Galambok és héják (dove and hawk): elsősorban az Egyesült Államokban használt kifejezés a monetáris politikusok beállítottságának a jellemzésére. A héják elsősorban az inflációt tartják szem előtt, gyakrabban szavaznak a monetáris szigorításra, míg a galambok jobban figyelnek a gazdaság gyengeségeire (az Egyesült Államokban mindenekelőtt a munkanélküliség alakulására), és hajlamosabbak a monetáris lazításra szavazni.

Gazdasági és Pénzügyi Bizottság (Economic and Financial Committee, EFC): a maastrichti szerződés hozta létre, feladata az eurózóna gazdasági és pénzügyi problémáinak megtárgyalása. Jelentéseket készít a Tanács (Council) és a Bizottság (EC) számára.

Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóság (Directorate-General of Economic and Finance, DG ECFIN): az Európai Unió Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatósága, gyakorlatilag az Európai Unió pénzügyminisztériuma.

Gazdasági és Pénzügyi Tanács (Economic and Financial Affairs Council, ECOFIN): az Európai Unió Tanácsának (Council) legrégebbi konfigurációja, amely a tagországok gazdasági és pénzügyminisztereit, illetve a költségvetésért felelős minisztert tömöríti, és elsődlegesen a gazdaságpolitika összehangolásáért felelős. Az ECOFIN állítja össze az Európai Parlamenttel együtt az EU költségvetését is.

Ginnie Mae: a GNMA (Government National Mortgage Association, azaz Kormányzati Nemzeti Jelzálogtársaság) közkeletű elnevezése. Az amerikai jelzáloghitel-piac működtetésére létrejött állami ügynökség az Egyesült Államokban.

GIRO: a Magyar Nemzeti Bank 100 százalékos tulajdonában lévő GIRO Elszámolásforgalmi Zrt. szokásos rövid elnevezése. A GIRO Zrt. működteti a Bankközi Klíring Rendszert és tulajdonolja a központi hitelinformációs rendszert működtető BISZ Zrt.-t.

Haircut (vagy „nyírás”): jegybanki, illetve bankközi hitelnyújtásnál a fedezetekre meghatározott korrekciós tényező, amely megmutatja, hogy a fedezet értékének hány százalékát kapja meg a partner hitelként: hitel = (1 – haircut) × fedezet értéke.

Hirtelen halál (sudden stop): hirtelen halálról beszélünk, ha egy fejlődő országba történő tőkebeáramlás hirtelen lelassul, leáll, sőt megfordul. Először Mexikó kapcsán használták a kifejezést. Magyarországon a 2008. októberi likviditási válság kitörésekor fenyegetett a hirtelen halál, amelyet a külföldi anyabankok példaszerű helytállásával és az IMF–EU-hitelcsomag igénybevételével sikerült elkerülni.

Hitelfedezeti ráta (loan to value, LTV): jelzáloghitelek esetében a nyújtott hitel és a jelzálogfedezetként befogadott ingatlan piaci értékének a hányadosa. Magyarországon a 2014. évi 32. MNB-rendelet szabályozza.

Hitelminősítés (credit rating): egy adós hitel-visszafizető képességének felmérése. Valamennyi bank minősíti az adósait. Legismertebbek a nagy hitelminősítő cégek (S&P, Fitch, Moody’s) által kibocsátott hitelminősítések.

Hitelösszeomlás (credit crunch): a hitelfeltételek olyan gyors szigorodása, amely gyakorlatilag lehetetlenné teszi a gazdálkodók és a háztartások számára a hitelhez jutást, függetlenül az akkor éppen érvényes kamatoktól.

Hozamgörbe: az állampapírok lejárat szerinti hozamát kirajzoló görbe. Többféle módon számítható, általában a másodpiaci hozamok alapján határozzák meg.

HUFONIA (Hungarian Forint Overnight Index Average): 2010. szeptember 1-jétől kezdve HUFONIA néven publikálta a hitelintézetek napi adatszolgáltatásából számított, egynapos bankközi fedezetlen ügyletek forgalommal súlyozott átlagos kamatát a Magyar Nemzeti Bank.

IMF (International Monetary Fund): Nemzetközi Valutaalap, 1945-ben létrehozott nemzetközi intézmény, amelyet a nemzetközi pénzügyi együttműködés és az árfolyamstabilitás elősegítése céljából alapítottak, illetve nem kis részben azért, hogy átmeneti pénzügyi segítséget nyújtson fizetésimérleg-problémákkal küzdő tagországainak.

IMF elővigyázatossági és likviditási hitelkeret (Precautionary and Liquidity Line, PLL): az IMF elővigyázatossági és likviditási hitelkeretét a válság alatt dolgozta ki az intézmény, annak érdekében, hogy a globális sokkok esetén az egyébként „egészséges”, szilárd gazdasági alapokkal rendelkező országok mögött legyen egy globális pénzügyi biztonsági háló. Válságmegelőzésre, és nem válságkezelésre szolgál.

IMF éves felülvizsgálat: az IMF valamennyi tagországa esetében az IMF Alapokmányának IV. cikkelye értelmében évente esedékes gazdaságpolitikai felülvizsgálat.

IMF készenléti hitelmegállapodás (Stand-by Agreement, SBA): az SBA-t 1952-ben hozták létre folyó fizetési mérleg problémával küzdő országok átmeneti finanszírozási nehézségeinek megoldására.

IMF-szándéklevél (Letter of Intent, LOI): az IMF készenléti hitelért folyamodó ország által összeállított hitelkérelem hivatalos megnevezése.

Inflációs célkövetés: a világ legtöbb országában jelenleg alkalmazott olyan monetáris politikai keretrendszer, amely középtávon megvalósítandó, árstabilitást jelentő, számszerűen előre meghatározott inflációs cél elérésére törekszik. Feltételei: jegybanki függetlenség, jegybanki hitelesség, jegybanki transzparencia és a jegybank elszámoltathatósága.

Irányadó eszköz: a jegybank által választott jegybanki hitel vagy betét (kötvény), amelynek kamata, az irányadó kamat, avagy alapkamat a monetáris transzmisszió kiindulópontja.

Jegybank lásd központi bank vagy jegybank

Jelzáloghitel: olyan bankhitel, amelynél a hitelintézet a hitel fedezetéül felkínált ingatlanra jelzálogjogot jegyeztet be.

Jelzáloglevél: általában jelzálogbankok által kibocsátott, nagyon szigorú feltételeknek megfelelő kötvény, amelynek a fedezetét jelzáloghitel-portfólió jelenti.

KBER (European System of Central Bank, ESCB): Központi Bankok Európai Rendszere, valamennyi európai uniós jegybankot tömörítő, laza szerveződés jegybanki területenként szervezett munkacsoportokkal.

KELER (Központi Elszámolóház és Értéktár): a KELER Zrt. elszámolóházként végzi a tőzsdei forgalom elszámolását, valamint a tőzsdén kívüli, OTC-piaci elszámolást. A tőzsdei ügyletek esetében a partnerek a KELER-rel mint központi szerződő féllel állnak kapcsolatban, amely átvállalja a nemteljesítésből adódó potenciális kockázatokat és garantálja a tőzsdei ügylet teljesítését.

Kockázati felár: egy adós kockázatosságának mértéke. Szokásosan a német államkötvény hozama feletti felár vagy a CDS-felár (credit default spread) nagyságával szokták kifejezni. Ha például egy ország CDS-felára 100 bázispont, ez azt jelenti, hogy a CDS kiírója évi 1 százalékos díjfizetés ellenében vállalja, hogy államcsőd (vagy azzal egyenértékű esemény) esetén megtéríti a CDS-t vásárló államkötvény-tulajdonos kárát. Pénzügyi válság idején a CDS-felárak megugranak.

Kockáztatott érték (Value at Risk, VAR): a veszteségeloszlásoknak egy meghatározott valószínűségi szinthez tartozó értéke. Kockázatmérték.

Költségvetési Tanács: Az állami költségvetés készítésének folyamatát felügyelő, független testület. Magyarországon 2010-ben hatáskörét és összetételét jelentősen átalakították.

Kötelezettségszegési eljárás (infringement): az Európai Bíróság előtt a közösségi jog megsértése miatt a tagállamok ellen úgynevezett kötelezettségszegési eljárást az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 258–260. cikkei alapján lehet indítani.

Központi bank vagy jegybank: a „bankok bankja”. A lakossággal és a vállalatokkal közvetlen kapcsolatot nem tartó bank, amely a pénzügyi intézményeknek és az államnak vezet számlát. A kamatok, árfolyamok, pénz- és hitelmennyiség befolyásolásával alakítja a monetáris politikát. Célja a gazdasági stabilitáshoz való hozzájárulás – elsősorban az árstabilitás elérésével –, miközben biztosítja a pénzügyi stabilitást és mérsékli a ciklikus ingadozásokat.

Központi Hitelinformációs Rendszer (KHR): a GIRO Zrt. tulajdonában lévő Bankközi Informatika Szolgáltató (BISZ) Zrt. által működtetett rendszer, amely mind pozitív, mind negatív adóslistát tartalmaz.

Lebegő (flexibilis, változó) kamatozás: lebegő (változó) kamatozású egy pénzügyi termék, ha kamatváltozása egy kitüntetett piaci referencia-kamatlábhoz van kötve.

Leverage lásd tőkeáttétel

LIBOR (London Interbank Offered Rate): a világon sokáig, több mint 50 évig a legelfogadottabb nemzetközi bankközi kamatláb, amelyhez mint referenciakamathoz számos banki, tőkepiaci termék kamata is kötve van (volt). A válság alatt kiderült, hogy néhány nagybank üzletkötői, kihasználva a gyenge piaci likviditást, egymással összejátszva manipulálták. Az Egyesült Királyság Pénzügyi Magatartást Szabályozó Hatósága (Financial Conduct Authority) a LIBOR 2021-es kivezetéséről és új referencia-kamatláb alkalmazásáról döntött.

Likvid bank: egy bankot akkor nevezünk likvidnek, ha elegendő likvid eszköze van ügyfelei követeléseinek a kielégítésére.

Likviditás: a pénzügyek egyik alapfogalma. Megkülönböztetünk piaci és finanszírozási likviditást.

LOLR (Lender of Last Resort): a jegybankok „végső hitelezői funkciója”, vagyis a jegybank mindenkor a likviditás végső forrása.

LSAP (Large Scale Asset Purchase): a jegybankok nagy volumenű eszközvásárlási programja, amelyet a Fed hirdetett meg elsőként 2009-ben.

Maginfláció: a maginfláció az árváltozások általános és tartós komponensét ragadja meg, azaz kiszűri az átmeneti vagy nem piaci eredetű árhatásokat (például a hatósági döntéseknek, a támogatási rendszer változásának, a rendkívüli időjárásnak a hatását). Magyarországon a maginfláció számításakor nem veszik figyelembe a nem feldolgozott élelmiszereket, az egyéb idényjellegű termékeket, a piaci áras energiahordozókat, valamint a szabályozott áras termékeket és szolgáltatásokat (beleértve a hatósági áras energiahordozókat is).

Magyar Államkincstár: felelős az állami költségvetés végrehajtása során a pénzforgalom lebonyolításáért és az elszámolásokért, a költségvetési pozíció előrejelzéséért és a likviditás menedzseléséért, továbbá meghatározott adatszolgáltatásokért. A kincstár vezeti a központi költségvetés körébe tartozó intézmények számláit. A kincstár számláját, az állam úgynevezett egyszámláját a Magyar Nemzeti Bank vezeti.

Magyar Bankszövetség: a hazai bankok érdekképviseleti szerve, a banki közösség hivatalos álláspontjának koordinátora és képviselője. Számos esetben kellett a Bankszövetséggel tárgyalnunk, egyeztetnünk egy-egy monetáris politikai eszközről vagy szabályozási javaslatról.

Magyar Nemzeti Bank (MNB): Magyarország központi bankja, más néven jegybankja, a monetáris politika kialakítója és végrehajtója. Hivatalos angol megnevezése: MNB, the Central Bank of Hungary.

Makroprudenciális szabályozás: a pénzügyi rendszer egészének stabilitását célzó szabályozás, amely megpróbálja megakadályozni a pénzügyi rendszer prociklikus viselkedését. A válság után alakult ki, a legtöbb országban a jegybank alapvető feladatai közé került.

MBS (Mortgage-Backed Securities): jelzáloghitelek fedezetével kibocsátott kötvények, elsősorban az Egyesült Államok pénzügyi piacain. A kötvények előállításának módját nevezik értékpapírosításnak.

Mikroprudenciális felügyelet: az egyedi pénzügyi intézmények prudens, szabályszerű viselkedésének ellenőrzése. Egyes országokban a jegybanktól különálló felügyelet feladata, de a válság hatására a legtöbb országban a jegybankhoz rendelték a mikroprudenciális szabályozást és felügyelést is.

Monetáris kondíciók: a reálkamat és a reálárfolyam együttesét nevezik monetáris kondícióknak. Alacsony reálkamat és gyenge reálárfolyam laza monetáris politikát, laza monetáris kondíciókat, magas reálkamat és erős reálárfolyam szigorú monetáris kondíciókat jelent.

Monetáris politika: azoknak a döntéseknek, lépéseknek az összessége, amelyekkel egy ország központi bankja (jegybankja) befolyásolja a „monetáris változókat”, azaz a pénz és a hitel mennyiségét, a kamatokat és az árfolyamokat, hogy hatást gyakoroljon a gazdaság, mindenekelőtt az infláció alakulására.

Monetáris Tanács (MT): a jegybank stratégiai döntéshozó szerve, minden alapvető jegybanki feladattal kapcsolatban a Monetáris Tanács hoz stratégiai döntést. Tagjai a jegybank elnöke és alelnökei, valamint az Országgyűlés által választott úgynevezett külső tagok.

Monetáris transzmisszió: a jegybanki „üzenetek” hatékony közvetítése a pénzügyi piacok és bankok (a monetáris közvetítőrendszer) által. Szokásos csatornái: kamatcsatorna, árfolyamcsatorna, várakozási csatorna, eszközárcsatorna és hitelcsatorna.

Moody’s: a világ három nagy hitelminősítő cégének egyike. 1909-ben alapították.

Nemteljesítő hitel: általában a több mint 90 napos késedelemben lévő hitelt sorolják a nemteljesítő hitel kategóriájába.

NGM: Nemzetgazdasági Minisztérium.

NIRP (Negative Interest Rate Policy): negatív kamatláb-politika, a jegybankoknak az a kísérlete, amelynek során a kamatfolyosó alsó szélét, tehát azt a kamatot, amelyen a bankok betétet helyezhetnek el a jegybanknál, átvitték a negatív tartományba, túllépve a zérókamatkorlát-doktrínán.

Overnight: egyéjszakás pénzpiaci művelet. Az overnight hitel például t napról t + 1 munkanapra szóló hitel.

Pénzügyi Stabilitási Tanács: eredetileg a 2010-es felügyeleti törvényben (CLVIII. törvény a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletéről) kodifikált testület volt, amelynek a tagjai a pénzügyminiszter, a jegybankelnök és a felügyelet elnöke voltak.

Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete (PSZÁF): 2013 októberéig, az MNB-be történő beolvadásáig önálló felügyeleti szerv, amelynek feladata volt a pénzügyi intézmények és a pénzügyi piacok mikroprudenciális felügyelete. A PSZÁF-nak nem volt szabályozási jogköre.

PM: Pénzügyminisztérium.

PSI (Private Sector Involvement): először a görög adósságrendezés során alkalmazott elv, amely megköveteli a magánszektor bevonását az adósságrendezésbe.

QE (quantitative easing): mennyiségi lazítás, amely országonként eltérő jegybanki beavatkozásokat tartalmaz, a Fed esetében ez a nagy volumenű értékpapír-vásárlásokkal valósult meg.

Rendkívüli likviditási segítség (Emergency Liquidity Assistance, ELA): egy jegybank sztenderd eszköztárán kívül eső, rendkívüli likviditásnyújtás likviditási problémával küzdő, de szolvens bankok számára a normál eszköztár kamatainál magasabb kamatszinten és az elfogadhatónál gyengébb fedezet mellett. A jegybankok „végső hitelező” (LOLR) funkciójából következő különleges, egyedi hitelnyújtás.

Repo (repurchase agreement): visszavásárlási megállapodás. Valójában egy fedezett hitelügyletről van szó, amely technikai formáját tekintve olyan, mint egy értékpapír-visszavásárlási megállapodás.

S&P (Standard & Poor’s): a világ három nagy hitelminősítő cégének egyike, hármuk közül a legrégebbi: 1861-ben alapították.

Salátatörvény: bizalmas, nem hivatalos kifejezés az olyan törvények megnevezésére, amelyek számos (akár 100-nál is több) különböző jogszabályt módosítanak, függetlenül a törvény megnevezésétől.

Shortolás (short selling): a rövidre eladás, avagy a kölcsönből eladás olyan pénzügyi tranzakció, amelynek a során az ügyletet kötő fél úgy ad el egy befektetési terméket, hogy az nincs a birtokában, hanem kölcsönveszi.

SIV (structured investment vehicle): strukturált befektetési társaság, általában bankok mérlegen kívüli vállalkozása.

SMP (Securities Market Program): az EKB 2010 májusában bejelentett programja, amelynek a célja az értékpapírpiacok nem megfelelő működésének kezelése, a monetáris transzmissziós mechanizmus helyreállítása a bajba jutott perifériaországok (Görögország, Portugália, Írország) állampapírjainak vásárlásával. A program mérete mintegy 250 milliárd euró volt. Hatására rövid távon jelentősen csökkentek a perifériaországok állampapírhozamai.

Spekuláns: aki többletkockázatot vállal magasabb várható hozam reményében. A piacok likviditását biztosítja.

SPV (special purpose vehicle): céltársaság, különleges célú gazdasági egység. Számos esetben hoznak létre SPV-t: például az értékpapírosítás során vagy a mérlegen kívüli tevékenység végzésére.

Stresszteszt: a bankok ellenálló képességét mérő „terheléses próba”, amely különböző szcenáriók mellett vizsgálja, hogy a bankoknak van-e elegendő likviditásuk és tőkéjük az elméleti forgatókönyvek során keletkező veszteségek fedezésére.

Subprime válság: másodrendű jelzáloghitelek válsága.

Swap szpred: a csereügylet kamatfelára, vagyis amikor egy csereügylet implicit kamatlába meghaladja a tényleges kamatlábat.

Szpred (rés vagy felár): Többféle összetételben is alkalmazott fogalom, szoktunk beszélni hitelkockázati felárról, árfolyamrésről, csereügyletbeli kamatfelárról stb.

TARGET: az eurózóna valós idejű bruttó kiegyenlítési mechanizmusa.

TARP (Troubled Asset Relief Program): az Egyesült Államokban eredetileg a toxikus banki eszközök felvásárlását célzó válságprogram, amelyet 2008. október 3-án fogadott el a törvényhozás. Később ez a program lett a bankok feltőkésítésének a forrása.

Tartalékvaluta (reserve currency): az a valuta, amelyben a nemzetközi fizetések teljesíthetők (ilyen például az amerikai dollár, az euró, a font, a svájci frank és a japán jen). A jegybankok valamilyen tartalékvalutában tartják nemzetközi tartalékaikat. Másik szokásos elnevezése: kulcsvaluta (anchor currency).

Teljes hiteldíjmutató (THM): a hitel teljes díjának (kamat, díj, kezelési költség stb.) aránya a hitel teljes összegéhez, százalékos formában megadva. A THM valójában az adós fizetéseit megadó teljes pénzáramlás belső kamatlába.

Toxikus (mérgező) eszközök: így nevezik azokat a strukturált, összetett kötvényeket (például a CDO, a négyzetes CDO, szintetikus CDO stb.), amelyeknek jelentős volt a subprime piaci kitettsége, de minősítésük akár AAA is lehetett.

Tőkeáttétel (leverage): a saját tőke (saját vagyon) és az adósságok (külső források) viszonyát fejezi ki valamilyen hányados formájában. Szokásos a saját tőkét az összes eszközhöz viszonyítani (és megfordítva), illetve a saját tőkét a külső forrásokhoz hasonlítani.

Treasury: a bankok (nagyvállalatok) központi forráselosztó egysége (a bank „pénzügyminisztériuma”). Feladata a bank belső – forrásgyűjtő és -kihelyező – egységei közötti közvetítés, valamint a bank likviditási, kamatlábkockázati pozíciójának kezelése, rendszerint bankközi pénz- és devizapiaci, illetve derivatívpiaci ügyletek révén. A jegybankoknak is az egyik legfontosabb szervezeti egysége.

Trojka: a mai gazdaságpolitikai szóhasználatban az Európai Bizottság, az Európai Központi Bank (EKB) és a Nemzetközi Valutaalap (IMF) képviselőiből álló trojka feladata az eurózóna pénzügyi segítségre szoruló országai számára a megfelelő hitelprogram kidolgozása és a program végrehajtásának ellenőrzése.

Túlzottdeficit-eljárás (EDP): az Európai Unió alapokmánya szerint az országoknak kerülniük kell a túlzott eladósodást. A túlzott hiány esetén követendő eljárást az Európai Unióról szóló szerződés 126. cikke szabályozza. Ez képezi az uniós Stabilitási és Növekedési Paktum korrekciós ágának jogalapját. Magyarország 2004 és 2013 között állt túlzottdeficit-eljárás alatt.

Valós idejű bruttó elszámolási rendszer (VIBER): a nagy értékű fizetések lebonyolítását szolgáló, a Magyar Nemzeti Bank (MNB) által működtetett fizetési rendszer. A Bankközi Klíring Rendszer (BKR) kiegészítője. Az MNB-nek csak VIBER-tagok lehetnek partnerei.

Változó és változtatható kamatozás: a változó vagy lebegő kamat azt jelenti, hogy valamilyen kitüntetett piaci referencia-kamatlábhoz (például EURIBOR, EONIA, LIBOR, BUBOR, HUFONIA stb.) van kötve a hitel kamatozása. Ekkor ahogyan a referencia-kamatláb változik, úgy változik a hitel kamatozása is. A változtatható kamatozás ezzel szemben azt jelenti, hogy amikor a bank körülményei, forrásköltsége stb. úgy alakulnak, akkor joga van a kamatokat megváltoztatni. Ez egyoldalú erőfölényt biztosít a bankoknak. Számos kutatót, bankelemzőt követően először 2006-ban a Várhegyi-bizottság fogalmazott meg hivatalosan szabályozási javaslatot, de a banki lobbierő 2014-ig mindig elégséges volt a törvény megakadályozására.

Valutatanács (currency board): A „valutatanácsnak” semmi köze semmilyen tanácshoz, valójában egy „kiválasztott valutához kötött árfolyampolitikai keretrendszer” (ez lenne az angol terminológia helyes fordítása).

Várható alsóági veszteség (expected shortfall, ES): a veszteségeloszlások kockáztatott értéken túli tartományának várható értéke, ami a kockáztatott értékkel ellentétben koherens kockázatmérték.

Világbank (World Bank Group): az öt tagintézményből álló Világbank Csoport a nagy nemzetközi pénzügyi intézmények egyike, a Nemzetközi Valutaalap társintézménye. Céljai közt szerepel a szegénység mértékének csökkentése, illetve hitelek biztosítása a fejlődő országok számára.

Wait-and-see: várjuk meg, mi történik. Egyfajta gazdaságpolitikai, monetáris politikai magatartás nehéz döntések idején.

ZLB (Zero-lower bound): a zéró kamatkorlát arra a helyzetre utal, amikor a jegybank irányadó kamata elérte a zéró vagy ahhoz nagyon közeli szintet, azaz nincs további lehetőség a kamatcsökkentéssel való lazításra.

Főszereplők jegyzéke

MNB-sek 2007–2013 között, terület megnevezése, beosztás 2007–2013 között

Antal Judit, Pénzügyi elemzések, vezető elemző (ex)

Bakos-Blumenthal Péter, Nemzetközi kapcsolatok, igazgató (ex)

Balás Tamás, Pénzügyi stabilitás, vezető elemző (ex)

Balogh Csaba, Pénzügyi elemzések, vezető elemző (aktív)

Banai Ádám, Pénzügyi stabilitás, vezető elemző (aktív)

Bánfi Tamás, a Monetáris Tanács tagja (2005–2011)

Bártfai-Máger Andrea, a Monetáris Tanács tagja (2011–2016)

Bartha Lajos, Pénzforgalom és értékpapír-elszámolás, igazgató (aktív)

Barts J. Balázs, Működési szolgáltatások, igazgató (ex)

Benczúr Péter, Kutatás, igazgató (ex)

Bene László, Bankbiztonság, igazgató (ex)

Bihari Péter, a Monetáris Tanács tagja (2005–2011)

Bihari Vilmos, a Monetáris Tanács tagja (2004–2010)

Cinkotai János, a Monetáris Tanács tagja (2011–2017)

Czeti Tamás, Integrált kockázatkezelés, igazgató (ex)

Csaba Iván, Pénzügyi elemzések, vezető elemző (ex)

Csajbók Attila, Monetáris stratégia és közgazdasági elemzés, majd Pénzügyi stabilitás, vezető elemző (ex)

Csáki Csaba, a Monetáris Tanács tagja (2005–2011)

Csenterics Zsuzsa, Emberi erőforrások, igazgató (ex)

Erhart Szilárd, Pénzügyi elemzések, vezető elemző, 2012-ig a Monetáris Tanács titkára (ex)

Érsek Zsolt, Pénz és devizapiac, igazgató (ex)

Ferenczi Barnabás, Készpénzlogisztika, igazgató (ex)

Gereben Áron, Pénzügyi elemzések, igazgató (ex)

Gerhardt Ferenc, a Monetáris Tanács tagja (2011–2019), a jegybank alelnöke (2013–2019)

Gyöngyösy Éva, Számvitel, igazgató (ex)

Hardy Ilona, a Monetáris Tanács tagja (2004–2010)

Hevesi Nóra, Kommunikáció, megbízott igazgató (ex)

Homolya Dániel, Pénzügyi stabilitás, vezető elemző (ex)

Hudecz András, Pénzügyi stabilitás, vezető elemző (ex)

Hülvely Krisztina, Belső ellenőrzés, igazgató (ex)

Iglódi-Csató Judit, Kommunikáció, igazgató (ex)

Jakab M. Zoltán, Monetáris stratégia és közgazdasági elemzés (ex)

Kádár Béla, a Monetáris Tanács tagja (2002–2008)

Kaderjákné Csermely Ágnes, Monetáris stratégia és közgazdasági elemzés, igazgató (ex)

Kalina Gábor, Számvitel, igazgató (aktív)

Kármán András, Pénzügyi elemzések, igazgató (ex)

Karvalits Ferenc, alelnök, a Monetáris tanács tagja (2007–2013)

Kerekes Gábor, Működési szolgáltatások, a Protokoll vezetője (ex)

Kerekes Orsolya, Jogi szolgáltatások, igazgató (ex)

Kóczán Gergely, Pénzforgalom és értékpapír-elszámolás, vezető elemző, majd Bankműveletek, igazgató (ex)

Kocziszky György, a Monetáris Tanács tagja (2011–)

Kopits György, a Monetáris Tanács tagja (2003–2009), majd a Költségvetési Tanács elnöke (2009–2010)

Kovács Mihály András, Monetáris stratégia és közgazdasági elemzés, vezető elemző (ex)

Krekó Judit, Monetáris stratégia és közgazdasági elemzés, vezető elemző (ex)

Mikó Zoltán, Működési szolgáltatások, igazgató (ex)

Nagy Márton, Pénzügyi stabilitás, vezető elemző, majd igazgató, jelenleg az MNB alelnöke

Neményi Judit, a Monetáris Tanács tagja (2005–2011)

Oblath Gábor, a Monetáris Tanács tagja (2005–2011), majd a Költségvetési Tanács tagja (2009–2010)

Pap Gyula, Informatikai szolgáltatások, igazgató (ex)

Pellényi Gábor, Monetáris stratégia és közgazdasági elemzés, vezető elemző (ex)

Sándor György, ügyvezető igazgató (ex)

Simon András, Kommunikáció, igazgató (ex)

Simon Katalin, Bankműveletek, majd Készpénzlogisztika, igazgató (ex)

Simor András, a Magyar Nemzeti Bank elnöke, a Monetáris Tanács tagja (2007–2013)

Szalóky Mária, alelnöki titkárság, asszisztens (ex)

Szegedi Róbert, Pénzügyi stabilitás, vezető elemző (aktív)

Székely Attila, Központi beszerzés, igazgató (ex)

Szigel Gábor, Pénzügyi stabilitás, vezető elemző (ex)

Szilágyi Katalin, Monetáris stratégia és közgazdasági elemzés, vezető elemző (ex)

Tabák Péter, Pénzügyi stabilitás, igazgató (ex)

Tanai Eszter, Pénzforgalom és értékpapír-elszámolás, vezető elemző (ex)

Tardos Ágnes, Statisztika, igazgató (ex)

Valentinyi Ákos, Kutatás, igazgató (ex)

Vonnák Balázs, Monetáris stratégia és közgazdasági elemzés, vezető elemző (aktív)

Nem MNB-s szereplők

(A szereplőknek csak a válság alatti, illetve azt követő pozícióit tüntettük fel, hacsak valamilyen szempontból nem volt fontos a korábbi pozíciójuk.)

Antal László (1943–2008) közgazdász, a reform-közgazdaságtan kiemelkedő alakja, Magyarország fenntartható növekedési pályáról való lesodródásának krónikása.

Antin, Blaise, amerikai befektetési bankár, a TCW befektetési alap ügyvezető igazgatója, a kelet-európai, ezen belül a magyar portfólió kezelője.

Augusztinovics Mária (1930–2014) közgazdász, Széchenyi-díjas, az input-output modellek, később a nyugdíjmodellek világszerte elismert szakértője.

Bajnai Gordon közgazdász, 2009–2010 között Magyarország miniszterelnöke.

Barabási Albert-László Erdélyben született, az Egyesült Államokban élő fizikus, a hálózatkutatás egyik megalapítója, a CEU oktatója.

Barroso, José Manuel, portugál politikus, 2002–2004 között hazája miniszterelnöke, 2004–2014 között két cikluson keresztül az Európai Bizottság elnöke.

Belka, Marek, lengyel közgazdász, politikus, pénzügyminiszter (1997, 2001–2002), miniszterelnök (2004–2005). 2008–2010 között az IMF kelet-európai szekciójának vezetője, 2010–2015 között a lengyel jegybank elnöke.

Berglöf, Erik, svéd közgazdász, jelenleg a London School of Economics professzora, 2006–2015 között az EBRD vezető közgazdásza, a Bécsi Kezdeményezés egyik elindítója.

Bernanke, Ben Shalom, amerikai közgazdász, 2004-ig a Princeton professzora, 2006–2014 között a Fed elnöke, 2014. januári visszavonulása óta a Brookings Institute kutatója. Válságról szóló visszaemlékezése magyarul is megjelent (Bernanke, 2017).

Besley, Tim, angol közgazdász, a London School of Economics professzora, Neumann-díjas.

Blanchard, Olivier Jean, amerikai közgazdász, évtizedekig az MIT professzora, tanszékvezetője, 2008–2015 között a Nemzetközi Valutaalap vezető közgazdásza.

Blejer, Mario, argentin közgazdász, professzor, a kétezres években az argentin jegybank elnöke és az angol jegybank Monetáris Tanácsának speciális tanácsadója volt.

Bod Péter Ákos közgazdász, politikus, 1990–1991 között az Antall-kormány ipari és kereskedelmi minisztere, 1991–1995 között a Magyar Nemzeti Bank elnöke.

Bokros Lajos közgazdász, politikus, 1995–96 között pénzügyminiszter, 2000-től a CEU professzora.

Borio, Claudio, a BIS közgazdásza, a Monetáris és Közgazdasági főosztály vezetője, a kétezres években többször figyelmeztetett az eszközárbuborékok és a pénzügyi egyensúlyhiányok várható reálgazdasági hatásaira.

Buti, Marco, olasz közgazdász, 2008 óta az Európai Bizottság Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóságának főigazgatója.

Chikán Attila közgazdász, akadémikus, egyetemi tanár, a Rajk László Szakkollégium megalapítója és hosszú ideig igazgatója, Popovics-díjas.

Csányi Sándor közgazdász, 1992-től az OTP Bank Nyrt. elnök-vezérigazgatója.

Domokos Gábor matematikus, akadémikus, a Gömböc egyik feltalálója.

Draghi, Mario, olasz közgazdász és üzletember, 2005–2011 között az olasz jegybank elnöke, 2011–2019 között az EKB elnöke.

Farkas Ádám közgazdász, a CIB, majd az Allianz Bank vezérigazgatója, 2009–2010 között a PSZÁF elnöke, 2011-től az EBA vezérigazgatója.

Farkas István közgazdász, 2004–2009 között a PSZÁF elnöke.

Farkas Zoltán közgazdász, a HVG és a Külgazdaság szerkesztője, a Hét szűk esztendő című könyv szerzője (Farkas Z., 2014).

Felcsuti Péter közgazdász, 1989–2010 között a Raiffeisen Bank Zrt. vezérigazgatója, 2008–2009 között a Magyar Bankszövetség elnöke, a Kiút Program egyik megalkotója és finanszírozója.

Fellegi Tamás jogász, üzletember, 2010–11 között nemzeti fejlesztési, 2011–12 között az egyes nemzetközi pénzügyi szervezetekkel való kapcsolattartásért felelős tárca nélküli miniszter.

Frenkel, Jacob Aharon, izraeli közgazdász, 1991–2000 között a jegybank elnöke, jelenleg a JPMorgan igazgatóságának elnöke.

Friderikusz Sándor Pulitzer-emlékdíjas, Prima Primissima-díjas újságíró, 2005–2008 között az ATV Friderikusz most című műsorának vezető szerkesztője és műsorvezetője.

Görög Ibolya protokollszakértő, írónő, 1992–99 között a Miniszterelnöki Hivatal Protokoll Főosztályának vezetője.

Greenspan, Alan, amerikai közgazdász, 1987–2006 között a Fed elnöke, a Zűrzavar kora című visszaemlékezése magyarul is megjelent (2009).

Guidotti, Pablo, argentin közgazdász, egyetemi tanár, politikus, a kilencvenes évek második felében pénzügyminiszter-helyettesként a Guidotti–Greenspan-szabály egyik névadója.

Gyurcsány Ferenc közgazdász, politikus, 2004–2009 között Magyarország miniszterelnöke.

Halpern László közgazdász, az MTA Közgazdaságtudományi Intézetének kutatója, Popovics-díjas.

Hamecz István közgazdász, 2001–2007 között az MNB ügyvezető igazgatója, 2007–2017 között az OTP Bank Zrt. Alapkezelőjének vezérigazgatója.

Harmati László közgazdász, az FHB, majd az Erste Bank vezérigazgató-helyettese.

Hasenstab, Michael, amerikai befektetési bankár, a Franklin Templeton befektetési alap kötvénypiacokért felelős alelnöke, aki 2011–12 telén magyar állampapírok nagy mennyiségű vásárlásával megakadályozta az állampapírpiac ismételt összeomlását.

Holtzer Péter közgazdász, 2007–2010 között a nyugdíjkerekasztal elnöke.

Ivaschenko, Iryna, ukrán származású közgazdász, 2009–2013 között az IMF budapesti képviselője.

Jaksity György közgazdász, 1993 óta a Concorde Értékpapír Rt. egyik alapítója, tulajdonosa, ügyvezető igazgatója, valamint az igazgatóság elnöke.

Jankovics László közgazdász, az Európai Bizottság tisztviselője, 2006–2009, valamint 2011–2015 között az Európai Bizottság Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóságának Magyarországért felelős szakértői csapatának tagja.

Járai Zsigmond közgazdász, 1998–2001 között pénzügyminiszter, 2001–2007 között a Magyar Nemzeti Bank elnöke, 2011–2015 között a Magyar Nemzeti Bank Felügyelőbizottságának elnöke.

Jelasity Radován magyar–szerb közgazdász, 2001–2004 között a szerb jegybank alkormányzója, 2004–2010 között a szerb jegybank elnöke, 2011-től az Erste Magyarország Zrt. elnök-vezérigazgatója.

Juncker, Jean-Claude, luxemburgi politikus, 1995 és 2013 között hazája miniszterelnöke, 2014–2019 között az Európai Bizottság elnöke.

Kauffmann, Barbara, német közgazdász, 2004–2012 között az Európai Bizottság Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatóságának Magyarországért felelős osztályvezetője.

Kiekens, Willy, belga közgazdász, az IMF ügyvezető igazgatója, a válság idején az IMF igazgatóságában a Magyarországot is tartalmazó országcsoport képviselője.

Kornai János közgazdász, a Harvard és a Budapesti Corvinus Egyetem professor emeritusa, Széchenyi-díjas akadémikus, legutóbbi könyve, a Látlelet az Orbán-rezsim éles kritikája (2017).

Kovács Álmos közgazdász, 1982–90 között az Országos Tervhivatal főosztályvezetője, 1993–1999 között a jegybank alelnöke, 2001–2009 között a Pénzügyminisztérium helyettes államtitkára, 2006-2010 között szakállamtitkár.

Krugman, Paul, Nobel-díjas amerikai közgazdász, a The New York Times állandó kolumnistája, Elég a válságból! Most! című könyve magyarul is megjelent (2012).

Lagarde, Christine Madeleine Odette, francia ügyvéd és politikus, korábban számos francia kormányban töltött be miniszteri posztot, 2011 óta az IMF ügyvezető igazgatója, a világ egyik legnagyobb hatású döntéshozója.

Lámfalussy Sándor (1929–2015) magyar származású belga közgazdász, az „euró atyja”, 1985–1993 között a BIS vezérigazgatója, 1993–1997 között az Európai Monetáris Intézet elnöke, a fejlődő országok válságairól szóló könyve 2008-ban jelent meg magyarul (Pénzügyi válságok a fejlődő országokban).

László Géza közgazdász, vállalkozó, az Antenna Hungária volt vezérigazgatója.

László János (1949–2015) a magyarországi Critical Mass mozgalom alapítója, 2006–2015 között a Magyar Kerékpárosklub elnöke, a rendszerváltás utáni kerékpáros mozgalom kiemelkedő személyisége.

Lipsky, John Phillip, amerikai közgazdász, befektetési bankár, gazdaságpolitikus, 2004-től nyugdíjba vonulásáig az IMF ügyvezető igazgatóhelyettese, felesége Kárász Éva, akinek édesapja, Kárász Artúr 1945-ben a Magyar Nemzeti Bank elnöke volt.

Madár István közgazdász, újságíró, a Porfolio.hu szerkesztője, a Budapesti Corvinus Egyetem adjunktusa.

Madarász Aladár közgazdász, elmélettörténész.

Matolcsy György közgazdász, a Fidesz gazdaságpolitikusa, 2000–2002 és 2010–2013 között nemzetgazdasági miniszter, 2013-tól a Magyar Nemzeti Bank elnöke.

Mellár Tamás közgazdász, 1998–2003 között a KSH elnöke, pécsi egyetemi tanár, 2018 óta független országgyűlési képviselő.

Mihancsik Zsófia újságíró, 2006–2008 között a Friderikusz most című műsor vezető szerkesztője, 2010–2016 között a Galamus internetes hírportál szerkesztője.

Morsink, James, amerikai közgazdász, az IMF munkatársa, 2007. november – 2009. február között a magyar misszió vezetője.

Nádas Péter író, 2008. szeptember 15-én, a Lehman-csőd napján a Monetáris Tanács vendégeként felolvasta a bizalomról szóló esszéjét.

Nagy Mohácsi Piroska közgazdász, 1986–2008 között az IMF, majd 2008–2015 között az EBRD közgazdásza, stratégiai igazgatója, a Bécsi Kezdeményezés egyik elindítója.

Nowotny, Ewald, osztrák közgazdász, egyetemi tanár, 2008–2019 között a jegybank elnöke, Lámfalussy-díjas, a 2013-ban kapott díjból a CEU-n ösztöndíjat alapított tehetséges diákok számára.

Orbán Viktor politikus, a Fidesz alapítója, 1998–2002 között és 2010 óta Magyarország miniszterelnöke.

Oszkó Péter közgazdász, üzletember, a Bajnai-kormány pénzügyminisztere.

Papadia, Francesco, olasz közgazdász, a Bruegel Kutatóintézet munkatársa, 1998–2012 között az EKB Piaci műveletek igazgatóságának vezetője.

Pete Péter közgazdász, egyetemi tanár, publicista, Popovics-díjas.

Popa, Christian, román közgazdász, 2009–2014 között a jegybank alelnöke.

Portes, Richard, angol közgazdász, az MNB-vel évente közös konferenciát rendező Centre for Economic Policy Research London alapítója és igazgatója.

Pozsár Zoltán közgazdász, az árnyékbankrendszer fogalmának egyik megalkotója és elismert kutatója, jelenleg a Credit Suisse egyik igazgatója.

Rimšēvičs, Ilmārs, lett közgazdász, 2001 óta a jegybank elnöke.

Rogán Antal közgazdász, magas rangú fideszes politikus, az első devizahiteles mentőcsomag egyik névadója, a harmadik Orbán-kormány kommunikációs minisztere.

Rosenberg, Christoph, német származású amerikai közgazdász, a válság idején az IMF Európai Tagozatának munkatársa, 2009–2012 között a magyar misszió vezetője.

Scheerlinck, Hendrik, belga bankár, 2010–2017 között a K&H Bank vezérigazgatója, 2017 májusától a K&H Bank anyabankjának, a KBC Groupnak a pénzügyi vezérigazgató-helyettese.

Scheppele, Kim Lane, amerikai jogász, a Princeton professzora, az autoriter rezsimek, így a magyar ügyek szakértője.

Simonovits András matematikus-közgazdász, nyugdíjszakértő.

Singer, Miroslav, cseh közgazdász, a jegybank alelnöke, majd 2010–2016 között elnöke.

Singlovics Béla közgazdász, bankár, 2002–2003 között a Postabank vezérigazgatója, 2003–2018 között a K&H Felügyelőbizottságának elnöke.

Šramko, Ivan, szlovák közgazdász, a jegybank alelnöke, majd 2005–2010 között elnöke.

Strauss-Kahn, Dominique, francia közgazdász, jogász és politikus, 2007–2011 között a Nemzetközi Valutaalap (IMF) vezérigazgatója.

Sulyok Pap Márta (1947–2002), a Budapesti Közgazdaságtudományi Egyetem egyik legnépszerűbb pénzügyprofesszora, tiszteletére tíz éven keresztül minden januárban emlékülést szerveztek.

Surányi György közgazdász, 1989–1990 és 1995–2001 között a Magyar Nemzeti Bank elnöke, 2001–2014 között az Intesa SanPaolo bankcsoport közép-európai regionális igazgatója, a CIB elnöke.

Sutt, Andreas, észt közgazdász, 2001–2009 között a jegybank alelnöke, később az IMF, majd az Európai Stabilitási Mechanizmus igazgatója.

Szász Károly közgazdász, bankár, 2010–2013 között a PSZÁF elnöke.

Száz János közgazdász, egyetemi tanár, a modern pénzügyi oktatás egyik kialakítója, a Bankárképző egyik alapítója.

Székely P. István közgazdász, a sikeres ír program idején az uniós tárgyalóküldöttség vezetője.

Thuma, Zdeněk, cseh közgazdász, 2002–2010 között a jegybank elnöke.

Tóth Judit közgazdász, a Bankárképző egyik alapítója.

Török András bölcsész, a Summa Artium megalapítója és ügyvezető igazgatója.

Trichet, Jean-Claude, francia közgazdász, bankár, 1993–2003 között a francia jegybank, 2003–2011 között az Európai Központi Bank elnöke.

Varga Mihály közgazdász, fideszes politikus, 2001–2002 között pénzügyminiszter, 2010–2012 között a Miniszterelnökséget vezető államtitkár, 2012–2013 között az egyes nemzetközi pénzügyi szervezetekkel való kapcsolattartásért felelős tárca nélküli miniszter, 2013–2018 között nemzetgazdasági miniszter, 2018-tól pénzügyminiszter.

Várhegyi Éva közgazdász, a Pénzügykutató Zrt. tudományos tanácsadója, 2006. szeptember–december között a Lakossági Pénzügyi Szolgáltatásokat Vizsgáló Szakértői Bizottság (az úgynevezett Várhegyi-bizottság) vezetője.

Veres János agrármérnök-szakközgazdász, politikus, 2005–2009 között pénzügyminiszter.

Vujčić, Boris, horvát közgazdász, 2000–2012 között a jegybank alelnöke, 2012-től elnöke.

Wieser, Thomas, osztrák–amerikai közgazdász, 2005–2009 között az EU Tanácsa Gazdasági és Pénzügyi Bizottságának alelnöke, 2009-től elnöke, a Bécsi Kezdeményezés egyik elindítója.

Kronológia 2006–2013

2006. május 26. Gyurcsány Ferenc Őszödön megtartja később elhíresült beszédét.

2006. június 10. Gyurcsány bejelenti a költségvetést konszolidáló Új Egyensúly programot.

2006. szeptember 15. – december 15. Megalakul és elkészíti jelentését a Lakossági Pénzügyi Szolgáltatásokat Vizsgáló Szakértői Bizottság (a Várhegyi-bizottság).

2006. szeptember 17. – október 23. Az őszödi beszéd kiszivárogtatását követően tüntetés a Parlament előtt. Felállítják a Felelősök falát.

2006. november – 2007. február. A Portfolio jegybankelnöki castingja.

2007. február 16. Gyurcsány Ferenc bejelenti, hogy Simor Andrást jelöli az MNB elnökének.

2007. március 2. – 2013. március 1. Simor András az MNB elnöke.

2007. március 26. – 2013. március 26. Karvalits Ferenc az MNB monetáris politikáért felelős alelnöke.

2007. június. Az amerikai subprime válság kibontakozása.

2007. július 3. – 2013. április 8. Király Júlia az MNB pénzügyi stabilitásért felelős alelnöke.

2007. augusztus 9. Európára is átterjed a subprime válság, az EKB 90 milliárd euró fix áras hitelt biztosít a bankok számára.

2007. december 12. Megállapodás a Fed, az EKB és a Svájci Nemzeti Bank között swap-line (devizacsere-keret) felállításáról.

2008. február 18. MNB–PSZÁF közös ajánlás a devizahitelezés veszélyei kapcsán.

2008. február 26. A forint árfolyamsávjának eltörlése.

2008. március 3–4. Zavar a magyar állampapírpiacon, a válság fertőző hatásának első jele.

2008. március 9. A vizitdíjat, a kórházi napidíjat és a tandíjat eltörlő népszavazás.

2008. március 16. A JPMorgan a Fed támogatásával felvásárolja a csőd közelébe jutott Bear Stearnst, az Egyesült Államok egyik legjelentősebb befektetési bankját.

2008. április 27. Az SZDSZ kilép a kormánykoalícióból.

2008. június 2. Tízéves az euró. Ünnepség Frankfurtban.

2008. június 3. Az Országgyűlés Költségvetési bizottsága meghallgatja a jegybanki vezetőket a „bivalyerős forint” miatt.

2008. július 18. Csúcson a forintárfolyam: 229 forintot ér egy euró, 141 forintot egy svájci frank.

2008. szeptember 15. A Lehman Brothers, a negyedik legnagyobb amerikai befektetési bank csődöt jelent.

2008. szeptember 15. Nádas Péter a Monetáris Tanács vendége.

2008. szeptember 17. Az MNB megkapja az 1924. sorszámú Gömböcöt.

2008. szeptember 29. Az amerikai törvényhozás 228:205 arányban elutasítja a pénzügyminiszter által benyújtott TARP-mentőcsomagot. Kialakul a pénzügyi pánik.

2008. október 1. Az MNB új logisztikai központjának átadása.

2008. október 3. A TARP elfogadása.

2008. október 5. Az ír kormány korlátlan betétgaranciát jelent be. A hasonló tartalmú német, svéd, dán, osztrák, szlovák, angol és spanyol kormánynyilatkozatot követően október 8-án a magyar kormány is korlátlan betétgaranciát vállal.

2008. október 8. Az MNB őszi stabilitási jelentésének publikálása.

2008. október 8. Az amerikai, svájci, japán, angol és európai jegybank összehangolt, egyszerre bejelentett kamatcsökkentése.

2008. október 9. A magyar állampapírpiac és devizacsere-piac leáll, a tőzsdei kereskedést ideiglenesen felfüggesztik. A likviditási válság első napja. A válságstáb ülése, a kormány 12 pontos válságkezelő programot tesz közzé.

2008. október 9. Az MNB kétoldali swapjegyzést jelent be (beáll a piacra közvetítőnek).

2008. október 10. Feláll az MNB-n belül a mentőcsapat.

2008. október 11–12. Az IMF éves közgyűlése Washingtonban: hivatalos megbeszélések a készenléti hitelről.

2008. október 12–26. Az IMF- és az EU-küldöttség Budapesten tárgyal, elkészül a szándéklevél.

2008. október 16. EKB–MNB 5 milliárd eurós repomegállapodás.

2008. október 16. 1 napos, illetve 1 hetes devizacsere-ügylet a bankok számára.

2008. október 16. Megállapodás az állampapírpiac elsődleges forgalmazóival a piac működtetéséről.

2008. október 17. Megállapodás az állampapírpiac intézményi befektetőivel másodpiaci állampapír-vásárlásról.

2008. október 18. Ülésezik a Gyurcsány Ferenc által összehívott Nemzeti csúcs.

2008. október 20. Új fix áras, kéthetes és változó áras, hat hónapos hiteleszköz meghirdetése.

2008. október 22. Rendkívüli ülésen 300 bázispontos kamatemelésről dönt a Monetáris Tanács.

2008. október 27. A 20 milliárd eurós IMF–EU készenléti hitelcsomag bejelentése.

2008. október 28. AZ MNB bővíti az elfogadható fedezetek körét.

2008. november. A Fed bejelenti, hogy hosszú lejáratú jelzáloggal fedezett kötvényeket fog vásárolni.

2008. november 6. Az IMF Igazgatósága jóváhagyja a magyar készenléti hitelmegállapodást.

2008. november 7. A PSZÁF felfüggeszti az ingatlanalapjegyek visszaváltását. Pánik az alapkezelői piacon.

2008. november 18. Az MNB enyhíti a fedezetként befogadott kötvények minősítési kritériumait.

2008. november 27. Hat nagy európai bank vezetőinek levele Manuel Barrosóhoz.

2008. december 1. A kötelező tartalék csökkentése 5 százalékról 2 százalékra.

2009. január. Házon belüli vita a 6 százalékos vállalati hitel esetleges bevezetéséről.

2009. január 13. Dominique Strauss-Kahn, az IMF vezérigazgatója Magyarországra látogat.

2009. január 23. A Bécsi Kezdeményezés első ülése Bécsben, Thomas Wieser elnöklésével.

2009. február. A kelet-európai pénzügyi pánik kibontakozása.

2009. február 2. EUR/CHF devizaswap-megállapodás a svájci jegybankkal, kéthetes CHF/EUR devizaswap meghirdetése a magyar partnerbankok számára.

2009. február 5. Az önkormányzati kötvények fedezetként való befogadása.

2009. február 16. A frissen megalakult Költségvetési Tanács elnökének Kopits Györgyöt, tagjainak Oblath Gábort és Török Ádámot választja meg az Országgyűlés.

2009. február 21. A Reformszövetség ismerteti a programját. Ezt Gyurcsány Ferenc és a Fidesz is elutasítja.

2009. február 23. A cseh, lengyel, magyar és román jegybank közös közleménye a régió stabilitásáról.

2009. február 27. Az EBRD, a Világbank és az Európai Beruházási Bank közös, 24,5 milliárd eurós hitelezést élénkítő programjának bejelentése.

2009. március. A Fed kiterjeszti kötvényvásárlási programját, nagy volumenű állampapír-vásárlásba kezd.

2009. március. Az angol jegybank bejelenti állampapír-vásárlási programját.

2009. március 1–8. „Az őrület hete.” Március 6-án a forint árfolyama 316-os szintig gyengül, Magyarország kockázati felára 620 bázispontra emelkedik.

2009. március 8. Az MNB Monetáris Tanácsának közleménye: „Megvédjük a forintot, bármibe is kerül.”

2009. március 9. A 3 hónapos euró–forint devizacsere-ügylet meghirdetése.

2009. március 21. Lemond Gyurcsány Ferenc miniszterelnök.

2009. március 30. Bajnai Gordont kérik fel kormányalakításra.

2009. április 2. Bejelentik a G20 országainak összehangolt válságkezelő programját.

2009. május 19–20. Brüsszel: A Bécsi Kezdeményezés keretében az anyabankok Magyarországgal kapcsolatos közös nyilatkozata.

2009. július. Az EKB megkezdi jelzálogkötvény-vásárlási programját.

2009. július 28. Féléves szünetet követően az MNB 100 bázispontos kamatcsökkentésről dönt, majd 2010 májusáig folyamatosan lazít a monetáris kondíciókon, 5,25 százalékra viszi le az alapkamatot.

2009. szeptember. Megszületik a Magyar Bankszövetség Magatartási Kódexe. Felcsuti Péter lemond a Bankszövetség elnöki tisztéről.

2009. november 10. A Bécsi Kezdeményezés keretében valamennyi anyabankkal megszületik a kétoldalú szerződés arról, hogy forrásaik 95 százalékát Magyarországon tartják.

2010. március 11. Munkához lát a Varga Mihály-féle tényfeltáró bizottság, amely csak szeptember 9-én teszi közzé a jelentését.

2010. április 25. A magyarországi választások második fordulójában kétharmados többséget szerez a Fidesz–KDNP-koalíció.

2010. május 2. A trojka bejelenti az első, 110 milliárd eurós görög stabilizációs csomagot. 2012-ben következik a második 154 milliárdos, majd 2015 nyarán a 86 milliárd eurós harmadik stabilizációs csomag. 2018. július 3-án jelentik be, hogy vége a görög mentőcsomagoknak.

2010. május 10. Az EKB bejelenti első állampapír-vásárlási programját.

2010. május 10. Az Európai Pénzügyi Stabilitási Mechanizmus létrehozása.

2010. május 14–15. Az EBRD éves közgyűlése Zágrábban.

2010. május 29. Megalakul a második Orbán-kormány.

2010. június. Az Európai Pénzügyi Stabilitási Eszköz létrehozása.

2010. június 3. Kósa Lajos és Szijjártó Péter nyilatkozatára elszáll a forint árfolyama.

2010. június 8. Gazdaságpolitikai hátraarc. Az Orbán-kormány 29 pontos programjának meghirdetése.

2010. június 14. Az Országgyűlés elfogadja a Nemzeti Együttműködés Nyilatkozatát.

2010. július 5. A kormány leállítja az IMF-hitelprogramot.

2010. szeptember 10. A Rogán–Kósa-féle 8 pont bejelentése.

2010. november. A trojka bejelenti a 70 milliárd eurós ír stabilizációs csomagot.

2010. december. A Költségvetési Tanács apparátusának feloszlatása, a tanács három tagjának lemondatása.

2011. január–június. Magyarország az Európai Unió soros elnöke.

2011. március. Az Orbán-kormány első nemzetközi kötvénykibocsátása – a jegybank közreműködésével.

2011. március. A Monetáris Tanács négy tagjának cseréje. A Bánfi–Bihari–Csáki–Neményi-kvartettet a Bártfai-Máger–Cinkotai–Gerhardt–Kocziszky-négyes váltja fel.

2011. március 1. Az első Széll Kálmán Terv bejelentése.

2011. május. A trojka bejelenti a 78 milliárd eurós portugál stabilizációs csomagot.

2011. május 30. A kormány és a Magyar Bankszövetség együttműködésében létrejött Otthonvédelmi akcióterv bejelentése.

2011. július 20. Elfogadják a 2011. évi CVIII. törvényt a lakossági hitelek kamatainak szabályozásáról.

2011. augusztus 10. A svájci frank a csúcson: 1 svájci frank 264 forint.

2011. augusztus 29. Feláll a Nemzeti Eszközkezelő Társaság.

2011. szeptember 6. A svájci jegybank árfolyamküszöböt állít fel a frank további erősödésének megakadályozására.

2011. szeptember 9. A Fidesz frakcióülésén bejelentik a devizaalapú lakáshitelek kedvezményes árfolyamon történő végtörlesztését.

2011. szeptember 19. Az Országgyűlés elfogadja a végtörlesztésről szóló törvényt.

2011. november 15. A Monetáris Tanács nem kamatdöntő ülése, előre jelezve a monetáris szigorítás szükségességét.

2011. november 17. Matolcsy György bejelenti, hogy tárgyalásokat kezdeményezett a Nemzetközi Valutaalappal. Az IMF közleményben cáfolja, hogy ez megtörtént volna. Másnap megszületik a hivatalos tárgyalást kezdeményező levél.

2011. november 24. A Moody’s befektetésre nem ajánlott kategóriába minősítette a magyar államadósságot.

2011. december 12–16. Az IMF–EU tájékozódó missziója 4 napos, eredménytelennek ítélt tárgyalás után hazautazott.

2011. december 15. Megállapodás a Magyar Bankszövetség és a kormány között a végtörlesztésből származó veszteségek adóból való részleges leírásáról és az új árfolyamgátas konstrukcióról („Kékmadár-projekt”).

2011. december 19. Megjelenik az Origón Manuel Barroso Orbán Viktorhoz írt, kemény hangú levele.

2011. december 21. Az S&P is befektetésre nem ajánlott kategóriába minősítette a magyar államadósságot.

2011. december 31. Az Országgyűlés elfogadja az átmeneti rendelkezéseket és a sarkalatos törvényeket, ezen belül a jegybankról szóló törvényt is.

2012. január 2. Életbe lép az új Alaptörvény. Több tízezres ellenzéki tüntetés az Operaháznál.

2012. január 5. Pénzügyi pánik kialakulása: zuhan a forint árfolyama, rekordmagasságba szökik a kockázati felár, jelentős betétkivonások történnek.

2012. január 6. Orbán Viktor és Simor András közti megbeszélés a kialakult válsághelyzetről. A közös sajtótájékoztató elmarad.

2012. január 17. Kötelességszegési eljárás indul Magyarország ellen az ország központi bankja függetlenségének megsértése miatt.

2012. január 24. A Monetáris Tanács ülésén a külsők 4:3 arányban leszavazzák a kamatemelést. Az első szétszavazás.

2012. június vége. Háromoldalú tárgyalássorozat végén az MNB-törvény módosítása az EKB kérésének megfelelően.

2012. július 26. Mario Draghi híres „Whatever it takes” beszéde Londonban.

2012. augusztus 28. Az előzetes kommunikáció és a rossz inflációs előrejelzés ellenére a külső tagok 4:3 arányban megindítják a kamatcsökkentési sorozatot.

2012. szeptember 27. Az Európai Stabilitási Mechanizmus létrehozása.

2012. december 7. Mario Draghi előadása az MNB Horgony-konferenciáján, amelyen Simor Andrást „az én hősömnek” nevezi.

2013. március. A trojka (az Európai Bizottság, az Európai Központi Bank és a Nemzetközi Valutaalap) bejelenti a 11 milliárd eurós ciprusi stabilizációs csomagot.

2013. március 1. Orbán Viktor bejelenti, hogy Matolcsy Györgyöt jelöli a Magyar Nemzeti Bank elnökének.

2013. március 7. Rendkívüli igazgatósági ülés. A jegybank új szervezeti rendjének bejelentése.

2013. április 4. Rendkívüli Monetáris Tanács-ülés. A Növekedési Hitelprogram elfogadása.

2013. április 8. Király Júlia, az MNB pénzügyi stabilitásért felelős alelnöke benyújtja a lemondását Áder János köztársasági elnöknek.

2013. május 24. A Magyar Nemzeti Bank 90. születésnapján több mint 150 jegybankos társaságában búcsú a Nemzeti Banktól.

Irodalomjegyzék

Acemoglu, D. – Robinson, J. A. (2013): Miért buknak el nemzetek? HVG Könyvek, Budapest.

Adrian, T. – Shin, H. S. (2008): Liquidity and Leverage. Federal Reserve Bank of New York. Staff Report, no 328.

Akerlof, G. A. – Shiller, R. J. (2011): Animal Spirits, avagy a lelki tényezők szerepe a gazdaságban és a globális kapitalizmusban. Corvina Kiadó, Budapest.

Andor, L. (2009): Hungary in the Financial Crisis: A (Basket) Case Study. Journal of Contemporary Central and Eastern Europe, Vol. 17., no 3., pp. 285–96.

Antal J. – Balogh Cs. – Gereben Á. (2014): Még mindig dilemma-e a trilemma? A jegybanki intervenciós gyakorlat változása a válság tükrében in: Karvalits F. – Király J. (szerk.) (2014): Egy év után. Esszék és tanulmányok Simor András 60. születésnapjára a Jegybanki Műhelyből, 70–79. o.

Antal, J. – Király, J. – Nagy, M. – Szabó, E. V. (2008): Retail credit expansion and external finance in Hungary: Lessons from the recent past 1998–2007 in: BIS (2008): Financial globalization and emerging market capital flows. BIS Papers, no 44., pp. 221–33.

Antal L. (2004): Fenntartható-e a fenntartható növekedés? Az átmeneti gazdaságok tapasztalatai. Közgazdasági Szemle Alapítvány, Budapest.

Archer, D. – Moser-Boehm, P. (2013): Central bank finances. BIS Papers, no 71., p. 3.

Árvai Zs. – Vincze J. (1998): Valuták sebezhetősége – pénzügyi válságok a kilencvenes években. Közgazdasági Szemle, XLV. évf., 1998. június, 509–33. o.

Bagehot, W. (1873): Lombard Street: a description of the money market. H. S. King, London (reprint: Amazon, 1999).

Balás T. – Nagy M. (2010a): A devizahitelek átváltása forinthitelekre. Hitelintézeti Szemle, 9. évf., 5. sz., 416–30. o.

Balás T. – Nagy M. (2010b): A devizahitelek forinthitelekre történő átváltása. MNB Szemle, 2010. október, 7–16. o.

Balázs Z. – Szilágyi K. (szerk.) (2008): Globalizáció és kapitalizmus. Századvég Kiadó, Budapest.

Baldwin, R. – Reichlin, L. (eds.) (2013): Is inflation targeting dead? Inflation targeting after the crisis. CEPR.

Ball, L. M. (2018): The Fed and Lehman Brothers: Setting the Record Straight on a Financial Disaster (Studies in Macroeconomic History). Cambridge University Press.

Balogh Cs. (szerk.) (2009): Az MNB monetáris politikai eszköztára. Magyar Nemzeti Bank.

Banai Á. – Balás T. – Hosszú Zs. (2015): A nemteljesítési valószínűség és az optimális PTI-szint modellezése egy háztartási kérdőíves felmérés felhasználásával. MNB Occasional Papers, no 117.

Banai Á. – Király J. – Nagy M. (2010): Az aranykor vége Magyarországon. Külföldi szakmai és lokális tulajdonú bankok – válság előtt és válság után. Közgazdasági Szemle, LVII. évf., 2010. február, 105–31. o.

Banai Á. – Kollarik A. – Szabó-Solticzky A. (2013): Az egynapos FX-swappiac topológiája. MNB-tanulmányok, 2013/8.

Barabási A.-L. (2017): A hálózatok tudománya. Libri Kiadó, Budapest.

Bauer, P. (2016): A Növekedési Hitelprogram 2013–2015. évi makrogazdasági hatásai in: Bokor Cs. – Fábián G. – Pulai Gy. (szerk.) (2016): A Magyar Nemzeti Bank hitelösztönző eszközének tapasztalatai. Tanulmánykötet a Növekedési Hitelprogram eddigi eredményeiről, 46–59. o.

Békés G. – Muraközy B. (2008): Spekuláció és válság a történelemben – Kifektetett befektetők. Magyar Narancs, 2008/51.

Benczes I. (2011): Az európai gazdasági kormányzás előtt álló kihívások. A hármas tagadás lehetetlensége. Közgazdasági Szemle, LVIII. évf., 2011. szeptember, 759–74. o.

Benczes I. (2018): Az euróövezet válságrendezése a liberális kormányköziség értelmezésében. Közgazdasági Szemle, LXV. évf., 2018. szeptember, 923–48. o.

Benczes, I. (ed.) (2014): Deficit and debt in transition: The political economy of public finances in Central and Eastern Europe. Budapest–New York, CEU Press.

Berlinger, E. (2017): Why APRC is misleading and how it should be reformed. (Kézirat, 2017. október 9.)

Berlinger E. – Walter Gy. (2013): Unortodox javaslat a deviza- és forintalapú jelzáloghitelek rendezésére. Hitelintézeti Szemle, 12. évf., 6. sz., 468–94. o.

Berlinger E. – Walter Gy. (2014): Problémás jelzáloghitelek jövedelemarányos törlesztése – unortodox javaslat számokban. Hitelintézeti Szemle, 13. évf., 1. sz., 1–26. o.

Bernanke, B. (2004): The Great Moderation. Remarks by Governor Ben S. Bernanke At the meetings of the Eastern Economic Association. Washington D. C., February 20, 2004.

Bernanke, B. (2007): The Subprime Mortgage Market. Speech at the Federal Reserve Bank of Chicago’s 43rd Annual Conference on Bank Structure and Competition. Chicago, Illinois, May 17, 2007.

Bernanke, B. (2017): Volt merszünk cselekedni. Emlékirat egy válságról és annak utóéletéről. Napvilág Kiadó, Budapest.

Besley, T. – Hennesy, P. (2009): The Global Financial Crisis – Why Didn’t Anybody Notice? British Academy Review, Issue 14., pp. 8–10.

Bethlendi A. (2015): Egy rossz termékfejlesztésből rendszerszintű piaci kudarc. A hazai lakossági deviza jelzáloghitelezés. Hitelintézeti Szemle, 14. évf., 1. sz., 5–29. o.

Bihari P. (2007): A jegybank esete Sziszüphosszal. Népszabadság, 2007. január 30.

Bihari P. (2015): Odüsszeuszi utazás – az előretekintő iránymutatás tapasztalatai. Közgazdasági Szemle, LXII. évf., 2015. július–augusztus, 749–66. o.

Blinder, A. S. (2013): After the music stopped. The Financial Crisis, the Response, and the Work Ahead. The Penguin Press, New York.

Bodnár K. – Kovalszky Zs. – Kreiszné Hudák E. (2014): A válságokból történő kilábalás és a hitelezés kapcsolata. Hitelintézeti Szemle, 14. évf., 4. sz., 57–85. o.

Bogár Zs. – Mészáros B. – M. László F. (2008): Az IMF-hitel története és következményei – Nehéz napok éjszakái. Magyar Narancs, 2008/45.

Bokros L. (2003): Hagyjátok békén a Nemzeti Bankot! Élet és Irodalom, XLVII. évf., 4. sz.

Borio, C. E. V. (2006): Monetary and prudential policies at a crossroads? New challenges in the new century. BIS Working Papers, no 216.

Borio, C. E. V. – White, W. R. (2003): Whither Monetary and Financial Stability? The Implications of Evolving Policy Regimes in: Monetary Policy and Uncertainty: Adapting to a Changing Economy. A Symposium sponsored by the Federal Reserve Bank of Kansas City, Kansas City, pp. 131–211.

Borio, C. E. V. – Zabai, A. (2016): Unconventional monetary policies: a re-appraisal. BIS Working Papers, no 570.

CEPS (2010): Task Force Report. Bank state aid in the financial crisis: Fragmentation or level playing field? A CEPS Task Force Report. CEPS.

Chikán A. (2011): „Matolcsy politikája tankönyvszerűen megvalósíthatatlan” – interjú Chikán Attilával. Origo, 2011. augusztus 22.

Csajbók, A. – Hudecz, A. – Tamási, B. (2010): Foreign currency borrowing of households in new EU member states. MNB Occasional Paper, no 87.

Csáki Gy. (2013): IMF-hitelek Magyarországnak 1996, 2008. Pénzügyi Szemle, 58. évf., 1. sz., 94–108. o.

Csávás Cs. – Kiss M. N. (2017): A devizatartalék szerepe a jegybankok működésében in: Vonnák Balázs (szerk.): Modern jegybanki gyakorlat. Magyar Nemzeti Bank, Budapest, 189–238. o.

Csermely Á. (2006): Az inflációs cél követésének rendszere Magyarországon. Közgazdasági Szemle, LIII. évf., 2006. december, 1058–79. o.

Csermely Á. (2014): Túléli-e az inflációs célkövetés a nagy recessziót? in: Karvalits F. – Király J. (szerk.): Egy év után. Esszék és tanulmányok Simor András 60. születésnapjára a Jegybanki Műhelyből, 35–38. o.

Csermely Á. – Hamecz I. (2007): A kakukktojás. Észrevételek Surányi György: A magyar „csoda” című cikke kapcsán. Népszabadság, 2007. január 17.

Csontos L. – Király J. – László G. (1997): Az ezredvégi nagy borzongás. Közgazdasági Szemle, XLIV. évf., 1997. július–augusztus, 569–96. o.

Dancsik B. – Fábián G. – Fellner Z. – Horváth G. – Lang P. – Nagy G. – Oláh Zs. – Winkler S. (2015): A nemteljesítő lakossági jelzáloghitel-portfólió átfogó elemzése mikroszintű adatok segítségével. MNB-tanulmányok, 2015, különszám.

Darvas, Zs. (2010): The EU’s role in supporting crisis-hit countries in Central and Eastern Europe. Bruegel Policy Contribution, 2009/17.

De Haas, R. – Korniyenko, Y. – Loukoianova, E. – Pivovarsky, A. (2012): Foreign Banks and the Vienna Initiative: Turning Sinners into Saints? IMF Working Paper, 2012/117.

Den Haan, W. (ed.) (2016): Quantitative Easing: Evolution of economic thinking as it happened on Vox. A VoxEU.org eBook. CEPR Press.

Dooley, M. – Hutchison, M. (2009): Transmission of the U.S. subprime crisis to emerging markets: Evidence on the decoupling–recoupling hypothesis. Journal of International Money and Finance, Vol. 28., pp. 1331–49.

Dunbar, N. (2000): A talált pénz. Panem–Bankárképző, Budapest.

Eichengreen, B. – Hausmann, R. – Panizza, U. (2002): Original Sin: The Pain, the Mystery, and the Road to Redemption. 2002 November. Paper presented at a conference on Currency and Maturity Matchmaking: Redeeming Debt from Original Sin, Inter-American Development Bank, November 21–22, 2002.

Endrész, M. – Harasztosi, P. – Lieli, P. R. (2015): The Impact of the Magyar Nemzeti Bank’s Funding for Growth Scheme on Firm Level Investment MNB Working Papers, 2015/2.

Endrész M. – Krekó J. (2010): A devizahitelezés szerepe az árfolyam reálgazdasági hatásában. MNB Szemle, 2010. március, 28–38. o.

Endrész M. – Oláh Zs. – Pellényi G. – Várpalotai V. (2014): Az NHP első és második szakaszának 2013–2014. évekre vonatkozó makrogazdasági hatásai in: MNB (2014): Az első 18. hónap. Tanulmánykötet a Növekedési Hitelprogram eddigi eredményeiről, 40–47. o.

Erdős T. (2007): Árfolyam-politika és inflációs cél követése Magyarországon. Közgazdasági Szemle, LIV. évf., 2007. október, 853–75. o.

Esterházy P. (1979): Termelési-regény (kisssregény). Magvető Könyvkiadó, Budapest.

Farkas B. (szerk.) (2012a): Válság: mérföldkő az európai integrációban? Műhelytanulmányok. MT-PNGKI, 2012/2, Szegedi Tudományegyetem.

Farkas B. (2012b): A világgazdasági válság hatása az Európai Unió régi és új kohéziós tagállamaiban. Pénzügyi Szemle, 57. évf., 1. sz., 52–68. o.

Farkas, B. (2016): Models of Capitalism in the European Union: Post-crisis Perspectives. Palgrave Macmillan, London.

Farkas Z. (2014): Hét szűk esztendő. A válságtól az önkénygazdaságig. Napvilág Kiadó, Budapest.

Felcsuti P. (2010): Jegybank a viharban. Élet és Irodalom, LIV. évf., 7. sz.

Felcsuti P. (2011): Zombi bankok Magyarországon. (Vélemény.) Portfólió, 2011. szeptember 30.

Felcsuti P. (2014): Szerintem – Társadalom, gazdaság, pénzügyek és vállalatvezetés a kétezres években Magyarországon. Corvina Kiadó, Budapest.

Fisher, I. (1933): The Debt Deflation Theories of Great Depressions. Econometrica, 1(4), pp. 337–57.

Freudenberg, Ch.– Berki, T. – Reiff, Á. (2016): A Long-Term Evaluation of Recent Hungarian Pension Reforms. MNB Working Papers, 2016/2.

Friedman, M. (1986): Infláció, munkanélküliség, monetarizmus. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest.

Gárdos I. (2014): Néhány gondolat a devizahiteles elszámolási törvényről. Gazdaság és Pénzügy, 1. évf., 1. sz., 53–65. o.

Gárdos I. (2015): Jog, jogértelmezés – gondolatok a devizahiteles törvények kapcsán. Jogtudományi Közlöny, 70. évf., 4. sz., 193–205. o.

Geithner, T. (2014): Stress Test: Reflections on Financial Crises. Broadway Books, New York.

Gorton, G. B. (2010): Slapped in the Face by the Invisible Hand. The Panic of 2007. Oxford University Press.

Gramlich, E. M. (2004): Subprime mortgage lending: Benefits, costs, and challenges. Remarks at the Financial Services Roundtable Annual Housing Policy Meeting, Chicago, Illinois, May 21, 2004.

Greenspan, A. (1999): Currency reserves and debt. Remarks by Chairman Alan Greenspan before the World Bank Conference on Recent Trends in Reserves Management, Washington.

Greenspan, A. (2009): A zűrzavar kora. Kalandozások az új világban. HVG Könyvek, Budapest.

Győrffy, D. (2015): Austerity and Growth in Central and Eastern Europe: Understanding the Link through Contrasting Crisis Management in Hungary and Latvia. Post-Communist Economies, 27(2), pp. 129–52.

Győrffy D. (2017): Bizalom és pénzügyek: Válság és válságkezelés az Európai Unióban. Typotex Kiadó, Budapest.

Győrffy, D. (2018): Trust and Crisis Management in the European Union: An Institutionalist Account of Success and Failure in Program Countries. Springer International Publishing.

Halmai P. (2014): Krízis és növekedés az Európai Unióban. Akadémiai Kiadó, Budapest.

Halpern L. – Madarász A. (2013): A félrekezelt válság, avagy ki a bűnbak? A makroökonómia színe és visszája. Magyar Narancs, 2013/21.

Hegedűs J. – Várhegyi É. (1999): A lakásfinanszírozás válsága a kilencvenes években. Közgazdasági Szemle, XLVI. évf., 1999. február, 101–20. o.

Holtzer P. (szerk.) (2010): A Nyugdíj és Időskor Kerekasztal tevékenységéről. Miniszterelnöki Hivatal, Budapest.

Homolya D. (2014): Jegybanki függetlenség in: Karvalits F. – Király J. (szerk.): Egy év után. Esszék és tanulmányok Simor András 60. születésnapjára a Jegybanki Műhelyből, 128–34. o.

Hosszú Zs. (2011): A lakosság fogyasztási viselkedése és annak jövedelem szerinti heterogenitása a válság előtt, mikrostatisztikák alapján. MNB Szemle, 2011. október, 28–35. o.

Hudecz, A. (2012): Párhuzamos történetek. A lakossági devizahitelezés kialakulása és kezelése Lengyelországban, Romániában és Magyarországon. Közgazdasági Szemle, LIX. évf., 2012. április, 349–411. o.

Jakab A. – Urbán L. (szerk.) (2017): Hegymenet – Társadalmi és politikai kihívások Magyarországon. Osiris Kiadó, Budapest.

Jaksity Gy. (2008): Letolt nadrággal állunk a csalánosban. Index, 2008. október 17.

Johnson, J. – Barnes, A. (2011): Financial Nationalism and Its International Enablers: The Hungarian Experience. Review of International Political Economy, Vol. 22., no 3., pp. 535–69.

Kahneman, D. (2011): Gyors és lassú gondolkodás. HVG Könyvek, Budapest.

Kaponya É. (szerk.) (2012): Monetáris politika Magyarországon. Magyar Nemzeti Bank, Budapest.

Karvalits F. (2008): Monetáris politikai kihívások – globális perspektíva és a magyarországi helyzet. MNB Szemle, 2008. szeptember, 6–10.

Karvalits F. (2010): Amit lehetett – és amit nem. A jegybank a válság idején. Élet és Irodalom, LIV. évf., 6. sz.

Karvalits F. (2013): Tények és tévhitek. MNB-válasz a kormányzati kritikákra. HVG, 2013. január 26.

Karvalits F. (2014): Sakk volna ez, nem póker. Portfolio, 2014. március 25.

Karvalits F. – Király J. (szerk.) (2014): Egy év után. Esszék és tanulmányok Simor András 60. születésnapjára a Jegybanki Műhelyből.

Karvalits F. – Szilágyi K. (2014 ): Amit lehetett volna és amit nem. Kamatpolitika a válság után in: Karvalits F. – Király J. (szerk.): Egy év után. Esszék és tanulmányok Simor András 60. születésnapjára a Jegybanki Műhelyből, 39–52. o.

Kindleberger, Ch. (1996): Manias, Panics, and Crashes: A History of Financial Crises. 3rd edition. John Wiley & Sons, New York.

King, M. (2016): The End of Alchemy: Money, Banking, and the Future of the Global Economy. W. W. Norton Company, New York.

Király J. (1995): Válságspirál, avagy a magyar bankok tőkevesztésének értelmezése. Közgazdasági Szemle, XLII. évf., 1995. szeptember, 819–37. o.

Király J. (2005): Egy bank, amely közel áll Önhöz. A Postabank privatizációjának története 2002–2003. ÁPV Rt., Budapest.

Király J. (2006a): Beköszöntő. Pénzügyi Évkönyv 2006. Portfolio–Nemzetközi Bankárképző Központ, Budapest.

Király J. (2006b): Másnap. Tudományos-fantasztikus horror. Magyar Narancs, 2006/43.

Király J. (2007): Legyünk együtt gazdagok! Élet és Irodalom, LX. évf., 3. sz.

Király J. (2008a): A tornádó oldalszele. Népszabadság, 2008. október 3.

Király J. (2008b): „Még egyszer ezt a játékot nem játszhatjuk el…” – Interjú Király Júliával. Portfolio, 2008. április 18.

Király J. (2008c): Középpontban a devizahitelezés. Világgazdaság, 2008. május 25.

Király J. (2008d): Likviditás válságban (Lehman előtt – Lehman után). Hitelintézeti Szemle, 7. évf., 6. sz., 598–611. o.

Király J. (2009): A tornádó és hurrikán in: Muraközy, L. (szerk.): A jelen a jövő múltja. Járatlan utak – járt úttalanságok. Akadémiai Kiadó, Budapest, 295–332. o.

Király J. (2015): A bankszektor átalakítása in: Magyar Bálint (szerk.): Magyar polip 3. Kossuth Kiadó, Budapest, 167–206. o.

Király J. (2016a): A magyar bankrendszer tulajdonosi struktúrájának átalakulása. Közgazdasági Szemle, LXIII. évf., 2016. július–augusztus, 725–61. o.

Király J. (2016b): Az amerikai másodrendű jelzálogpiaci és a magyar devizahitel-válság összehasonlító elemzése in: Gál R. – Király J. (szerk.): Simonovits 70. Társadalom- és természettudományi írások Arkhimédésztől az időskori jövedelmekig. MTA KRTK KTI, Budapest, 329–50. o.

Király J. (2017): Már csak elmélettörténet lenne? – Az inflációs célkövetésről Bekker Zsuzsának in: Hild, M. – Madarász, A. (szerk.): Az „ezüst pillanatok” nyomában. Pécs, Kronosz Kiadó, 257–72. o.

Király, J. (2018): Pieces of a puzzle (A concise monetary history of the 2008 Hungarian financial crisis). Acta Oeconomica, Vol. 68 (S), pp. 21–41.

Király J. – Banai Á. (2012): A „flow” és a „stock” árnyalatai. Gazdasági esszé a devizahitelezés kapcsán in: Muraközy L. (szerk.): Feldobott kő? Tények és tendenciák a 21. században. Akadémiai Kiadó, Budapest, 57–96. o.

Király J. – Banai Á. – Várhegyi É. (2010): A rendszerváltás 20 évének egy egyedi fejezete: külföldi bankok dominanciája a kelet-közép-európai régióban, különös tekintettel Magyarországra. MNB-tanulmányok, 2010/89.

Király J. – Nagy M. – Szabó V. (2008): Egy különleges eseménysorozat elemzése – a másodrendű jelzáloghitel-piaci válság és (hazai): következményei. Közgazdasági Szemle, LV. évf., 2008. július–augusztus, 573–621. o.

Király J. – Simonovits A. (2015): Jelzáloghitel-törlesztés forintban és devizában – egyszerű modellek. Közgazdasági Szemle, LXII. évf., 2015. január, 1–26. o.

Kiss, G. – Nagy, M. – Vonnák, B. (2006): Credit Growth in Central and Eastern Europe: Convergence or Boom? MNB Working Papers, 2006/10.

Kopits, G. (2008): Saving Hungary’s finances. Wall Street Journal, December 4, 2008.

Kornai J. (2011): Számvetés. Népszabadság, 2011. január 6.

Kornai J. (2012): Központosítás és kapitalista piacgazdaság. Népszabadság, 2012. január 28.

Kornai J. (2015): U-kanyar Magyarországon. Élet és Irodalom, LIX. évf., 14. sz.

Kornai J. (2017): Látlelet: Tanulmányok a magyar állapotokról. HVG Könyvek, Budapest.

Kornai J. (2018): A demokrácia értékéről és más kutatási témákról: Kornai János záró megjegyzései a tiszteletére rendezett konferencián. Közgazdasági Szemle, LXV. évf., 2018. június, 677–82. o.

Kovács M. A. (2007): Mit csinál a monetáris politika az inflációs célkövetés rendszerében? Észrevételek Erdős Tibor Árfolyam-politika és inflációs célkövetés Magyarországon című írásához. Közgazdasági Szemle, LIV. évf., 2007. december, 1103–20. o.

Kőnig É. (2006): Adósságkezelés: sikerek és kudarcok. Esély, 2006/1., 3–29. o.

Krekó J. – Balogh Cs. – Lehmann K. – Mátrai R. – Pulai Gy. – Vonnák B. (2012): Nemkonvencionális jegybanki eszközök alkalmazásának nemzetközi tapasztalatai és hazai lehetőségei. MNB-tanulmányok, 2012/100.

Krugman, P. (2012): Elég legyen a válságból! Most! Akadémiai Kiadó, Budapest.

KSH (2011): A hitellel rendelkező háztartások szociális jellemzői. Statisztikai Tükör, V. évf., 77. sz., 2011. november 17.

Laki M. (2016): Magyar nagyvállalkozók a Nemzeti Együttműködés Rendszerében, avagy a polgárosodás esélyei in: Morcsányi G. – Tóth I. Gy. (szerk.) (2016): A magyar polgár. Kolosi 70. TÁRKI–Magvető Könyvkiadó, Budapest.

Lámfalussy S. (2008): Pénzügyi válságok a fejlődő országokban. Akadémiai Kiadó, Budapest.

László Cs. (2018): A magánnyugdíjrendszer „elszámolása”. Közgazdasági Szemle, LXV. évf., 2018. szeptember, 861–902. o.

Leeson, N. (1996): The Rogue Trader. Little, Brown & Company, Boston.

Lendvai P. (2013): Az eltékozolt ország. Kossuth Kiadó, Budapest.

Lendvai P. (2016): Új honfoglalás. Noran Libro Kiadó, Budapest.

Lentner Cs. (szerk.) (2015): A devizahitelezés nagy kézikönyve. Nemzeti Közszolgálati és Tankönyv Kiadó Zrt., Budapest.

Lewis, M. (2005): Brókerpóker. A leleplezett Wall Street. Alinea Kiadó, Budapest.

Lewis, M. (2016): A nagy dobás. Alinea Kiadó, Budapest.

Losoncz M. (2014): Az államadósság-válság és kezelése az EU-ban. Saldo Kiadó, Budapest.

Madarász A. (2009, 2011): Buborékok és legendák. Válságok és válságmagyarázatok – a tulipánmánia és a Déltengeri Társaság I–II. rész. Közgazdasági Szemle, LVI. évf., 2009. július–augusztus, 609–33. o., illetve Közgazdasági Szemle, LVIII. évf., 2011. december, 1001–28. o.

Magas I. (2009): Világgazdasági válság 2008–2009 – Diagnózisok és kezelések. Aula Kiadó, Budapest.

Magyar B. (2015b): A magyar maffiaállam anatómiája. Noran Libro Kiadó, Budapest.

Magyar B. (szerk.) (2013): Magyar polip – A posztkommunista maffiaállam. Noran Libro Kiadó, Budapest.

Magyar B. (szerk.) (2015a): Magyar polip 3. Kossuth Kiadó, Budapest.

Martin J. P. – Várkonyi I. (2010): Álomcsőd. Interjúk a válságról. Alinea Kiadó, Budapest.

Matits Á. (2018): A magyar nyugdíjpénztárakról. Válogatott írások az elmúlt negyedszázadból. Gondolat Kiadó, Budapest.

McCulley, P. (2009): The Shadow Banking System and Hyman Minsky’s Economic Journey in: Siegel, L. (ed.): Insights into the Global Financial Crisis. The Research Foundation of CFA Institute, pp. 257–68.

Medvegyev P. – Száz J. (2010): A meglepetések jellege a pénzügyi piacokon. Nemzetközi Bankárképző Központ, Budapest.

Mellár T. (2018): Elvesztegetett évek. Noran Libro Kiadó, Budapest.

Mérő, K. – Piroska, D. (2016): Banking Union and banking nationalism – Explaining opt-out choices of Hungary, Poland and the Czech Republic. Policy and Society, Vol. 35., Issue 3., pp. 215–26.

Mérő L. (2014): A csodák logikája. Tercium Kiadó, Budapest.

Mihályi P. (2013): A magyar gazdaság útja az adósságválságba, 1945–2013. Corvina Kiadó, Budapest.

Mian, A. R. – Sufi, A. (2014): House of Debt. The University of Chicago Press, Chicago.

Mian, A. R. – Sufi, A. (2018): Credit Supply and Housing Speculation. NBER Working Paper, no 24823.

Mishkin, F. S. (2006): Monetary Policy Strategy: How did we get there? NBER Working Paper, no 12515.

MNB (2008): A devizatartalék megfelelő szintje. Az MNB válaszol. Portfolio, 2008. november 19.

MNB (2014): Az első 18 hónap. Tanulmánykötet a Növekedési Hitelprogram eddigi eredményeiről. Magyar Nemzeti Bank.

MNB (2017): A növekedési hitelprogram eredményei. Magyar Nemzeti Bank.

Mong A. (2012): Kádár hitele – A magyar államadósság története 1956–1990. Libri Kiadó, Budapest.

Mosolygó Zs. (2008): Eredendő bűnök – Magyarország és a pénzügyi válság. Portfolio, 2008. november 18.

Muraközy B. – Muraközy L. (2008): Mi változott és mi nem? A lakossági devizahitelek és a hiteles politika. Hitelintézeti Szemle, 7. évf., 6 sz., 630–46 o.

Nádas P. (2008): Kalandozás a bizalom forrásvidékein. Vadkapitalizmus versus premodern restauráció. Élet és Irodalom, LII. évf., 38. sz.

Naszódi, A. – Csávás, Cs. – Erhart, Sz. – Felcser, D. (2016): Which Aspects of Central Bank Transparency Matter? A Comprehensive Analysis of the Effect of Transparency on Survey Forecasts. International Journal of Central Banking, 12(4), pp. 147–92.

Neményi J. (2009): A monetáris politika szerepe Magyarországon a pénzügyi válság kezelésében. Közgazdasági Szemle, LVI. évf., 2009. május, 393–421. o.

Oblath G. (2010): Ki miben felelős? Portfolio, 2010. március 17.

Oblath G. (2016): Romló intézményi környezet és növekvő újrabefektetés? in: Morcsányi G. – Tóth I. Gy. (szerk.) (2016): A magyar polgár. Kolosi 70. TÁRKI–Magvető Könyvkiadó, Budapest.

Oblath G. (2018): Nem fosztogatnak, hanem osztogatnak – Magyarország kizsákmányolásáról. Portfolio, 2018. január 31.

Ongena, S. – Schindele, I. – Vonnák, D. (2017): In Lands of Foreign Currency Credit, Bank Lending Channels Run Through? MNB Working Papers, 2017/6.

Páles J. – Kuti Zs. – Csávás Cs. (2010): A devizaswapok szerepe a hazai bankrendszerben és a swappiac válság alatti működésének vizsgálata. MNB-tanulmányok, 2010/90.

Papadia, F. – Välimäki, T (2018): Central Banking in Turbulent Times. Oxford University Press, Oxford.

Paulson, H. M. (2010): On the Brink: Inside the Race to Stop the Collapse of the Global Financial System. Business Plus US, New York.

Pedersen, L. H. (2008): Liquidity risk and the current crisis. VOX CEPR Policy Portal, November 15, 2008.

Pesti L. (2018): Az elmúlt nyolc év. Kommentár, 2018/2.

Piketty, T. (2015): A tőke a 21. században. Kossuth Kiadó, Budapest, 579. o.

Piroska, D. (2018): Funding Hungary: competing crisis management priorities of troika institutions, Journal Third World Thematics: A TWQ Journal, Vol. 2, 2017 – Issue 6: Special issue: Global debt dynamics: crises, lessons, governance, pp. 805–24.

Pozsar, Z. – Adrian, T. – Ashcraft, A. – Boesky, H. (2010): Shadow banking. Federal Reserve Bank of New York Staff Reports, July 2010.

Pulai Gy. – Reppa Z. (2012): A végtörlesztésekhez kapcsolódóan bevezetett jegybanki euróeladási program kialakítása és megvalósítása. MNB Szemle, 2012. június, 31–40. o.

Quittner P. (2015): A Növekedési Hitelprogram gazdaságélénkítő hatásai. Competitio, 14. évf., 2. sz., 51–70. o.

Reinhardt, C. M. – Rogoff, K. S. (2011): This Time Is Different: Eight Centuries of Financial Folly. Princeton University Press, Princeton, N. J.

Ricardo, D. (2017): A politikai gazdaságtan és az adózás alapelvei. Napvilág Kiadó, Budapest.

Rodrik, D. (2014): A globalizáció paradoxona – Demokrácia és a világgazdaság jövője. Corvina Kiadó, Budapest.

Rose, J. D. (2011): Diverse Perspectives on the Groupthink Theory – A Literary Review. Emerging Leadership Journeys, Vol. 4., Iss. 1., pp. 37–57.

Rosenberg, C. B. – Tirpák, M. (2008): Determinants of Foreign Currency Borrowing in the New Member States of the EU. IMF Working Paper, 2008/173.

Schepp Z. –Szabó Z. (2015): Lakossági svájcifrank-hitelek árazása – narratíván innen és túl? Közgazdasági Szemle, LXII. évf., 2015. november, 1140–57. o.

Simonovits A. (2010): Egy visszautasíthatatlan ajánlat. Élet és Irodalom, LIV. évf., 48. sz.

Simonovits, A. (2011): The mandatory private pension pillar in Hungary: An obituary. International Social Security Review, 64(3), pp. 81–98.

Sorkin, A. R. (2009): Too Big to Fail: The Inside Story of How Wall Street and Washington Fought to Save the Financial System – and Themselves. Viking Books, New York.

Spurny, T. – Surányi Gy. – Barta Gy. (2011): Radikális terv a lakossági devizahitelek kezelésére. 24.hu, 2011. április 7.

Surányi Gy. (2007): A magyar „csoda”. Népszabadság, 2007. január 20.

Surányi Gy. (2010): Téves diagnózis, téves terápia. Köz-Gazdaság, 5. évf., 2. sz., 5–20. o.

Surányi Gy. (2016): Cél és valóság. Népszabadság, 2016. május 14.

Szigel G. (2014): Csak az árfolyam? A kamat szerepe a kelet-közép-európai deviza-lakáshitelek nemteljesítési arányának alakulásában in: Karvalits F. – Király J. (szerk.): Egy év után. Esszék és tanulmányok Simor András 60. születésnapjára a Jegybanki Műhelyből, 99–104. o.

Tooze, A. (2018): Crashed: How a Decade of Financial Crises Changed the World. Penguin Books, New York.

Várhegyi É. (2011): A magyar bankszektor szabályozása és versenyhelyzete a válságban in: Valentiny P. – Kiss F. L. – Nagy Cs. I. (szerk.): Verseny és szabályozás. MTA, Budapest, 210–38. o.

Várhegyi É. (2013): A maffiaállam bankjai in: Magyar B. (szerk.): A magyar polip – A posztkommunista maffiaállam. Noran Libro Kiadó, Budapest, 247–57. o.

Várhegyi É. (szerk.) (2006): Javaslatok a lakossági bankszolgáltatások problémáinak kezelésére. Lakossági Pénzügyi Szolgáltatásokat Vizsgáló Szakértői Bizottság, Budapest, 2006. december.

Varoufakis, Y. (2017): Adults in the Room: My Battle with the European Deep Establishment. Bodley Head, London–New York.

Vidovics-Dancs Á. (2015): Államcsődök nyomában. Budapesti Corvinus Egyetem, doktori értekezés.

Vonnák B. (2006): A magyarországi monetáris transzmissziós mechanizmus fő jellemzői. Közgazdasági Szemle, LIII. évf., 2006. december, 1155–77. o.

Vonnák B. (szerk.) (2017): Modern jegybanki gyakorlat. Magyar Nemzeti Bank, Budapest.

Voszka É. (2018): Az állami tulajdon pillanatai. Akadémiai Kiadó, Budapest.

Wiedermann H. (2014): Sakk és póker. Kairosz Kiadó, Budapest.

Köszönetnyilvánítás

A könyv elkészültéért, a különböző előzetes változatokhoz adott jó tanácsokért, segítségért, kommentekért, kritikákért, adatokért, támogató együttérzésért itt szeretnék köszönetet mondani mindenekelőtt Farkas Zoltánnak, Király Katalinnak, Mihancsik Zsófiának, Szüts Miklósnak, Tönkő Verának, valamint a könyv egyes változataihoz fűzött értékes észrevételeiért

Antal Juditnak, Baksa Dánielnek, Baksa Rolandnak, Benczes Istvánnak, Benczúr Péternek, Berlinger Edinának, Bihari Péternek, Csajbók Attilának, Csáki Györgynek, Csermely Ágnesnek, Erhart Szilárdnak, Felcsuti Péternek, Ferenczi Barnabásnak, Gereben Áronnak, Győrffy Dórának, Harmati Lászlónak, Hevesi Nórának, Homolya Dánielnek, Hudecz Andrásnak, Jakab M. Zoltánnak, Jaksity Györgynek, Jankovics Lászlónak, Karvalits Ferencnek, Kerényi Ádámnak, Kóczán Gergelynek, Kocsis Károlynak, Kondrát Zsoltnak, Kopits Györgynek, Kovács Álmosnak, Könczey Kingának, Krekó Juditnak, Lászka Jánosnak, László Csabának, László Gézának, Losoncz Miklósnak, Madár Istvánnak, Madarász Aladárnak, Mérő Katalinnak, Mihályi Péternek, Mikolasek Andrásnak, Neményi Juditnak, Oblath Gábornak, Palkó Istvánnak, Patkós Annának, Pellényi Gábornak, Piroska Dórának, Romhányi Balázsnak, Simonovits Andrásnak, Simor Andrásnak, Surányi Györgynek, Szigel Gábornak, Szilágyi Katalinnak, Tabák Péternek, Tanai Eszternek, Téri Sándornak, Tóth Juditnak, Várhegyi Évának, Zsíros Egonnak,

és valamennyi, itt név szerint nem említett MNB-s kollégámnak, akikkel végigküzdöttük ezeket az éveket,

a Nyitott Műhely vezetőjének, Finta Lászlónak és közönségének,

a Rajk, az EVK, a FAKT, a Heller és a Széchenyi Szakkollégiumoknak,

Muraközy Lászlónak, a 2007–2013 között megrendezett debreceni gazdaságpolitikai konferenciák szervezőjének és a hallgatóságnak,

az International Business Schoolban dolgozó kollégáimnak,

a Budapesti Corvinus Egyetem Befektetések és Vállalati Pénzügy Tanszékének és a hallgatóknak,

a Portfolio szerkesztőségének az archívumért és a sok segítségért.

Jegyzetek

1 Chesley B. Sullenberger, a US Airways 1549-es járatának kapitánya 2009. január 15-én, csütörtökön hajtott végre sikeres kényszerleszállást a Hudson folyó vizén egy Airbus A320 típusú géppel, fedélzetén 150 utassal és 5 fős személyzettel. A gépről mindenkit épségben kimentettek.

2 Bloomberg-interjú, EBRD-közgyűlés, 2010. május, Zágráb.

3 „Az Országgyűlés kinyilvánítja, hogy az áprilisi választásokon új társadalmi szerződés született, amellyel a magyarok egy új rendszer, a Nemzeti Együttműködés Rendszerének megalakításáról döntöttek.” (Az Országgyűlés által elfogadott Nemzeti Együttműködés Programja, 2010. május 2.)

4 Válság a Wall Streeten (Too Big to Fail), 2011, rendezte Curtis Hanson

5 Bernanke (2017), 452. o.

6 Mivel Esterházy is merített apámtól, nem is keveset (lásd a „spontáncetlit” a Termelési-regény 331. oldalán: „…lopni meríteni S. Kingtől”), gondolom, egyetértően bólintana, hogy én is merítek tőle, később esetleg a fia tőlem, aztán a fiam a fiától, és így tovább, az idők végestelen végezetéig.

7 Ennek a folyamatnak a leginkább tényszerű és pontos leírása Antal (2004)-ben olvasható.

8 Elnézést kérek minden, a precizitásra érzékeny olvasótól: a könyvben, miként a közbeszédben sem, nincs precízen elkülönítve a kamat és a kamatláb. Pedig a kamatláb egy százalék, a kamat pedig egy forintösszeg, de mégsem azt mondjuk, hogy a Magyar Nemzeti Bank megemelte az alapkamatlábat, hanem azt, hogy megemelte az alapkamatot.

9 A válság előtti monetáris politikai vitákról Bihari, P. (2007), Csermely (2006), Csermely – Hamecz (2007), Karvalits (2008), Neményi (2009), Surányi (2007; 2010; 2016).

10 Mellár (2018) írja le nagyon szépen a magyar gazdaság állandó stop-go ciklusait, benne a 2001–2006-os durva eladósodást.

11 „Új kör a portfolio.hu jegybankelnök-szavazásán!” Portfolio, 2006. november 23.

12 Surányi Györgynek voltam 1990-ben külső tanácsadója, de nem jegybanki alkalmazásban.

13 2006 őszén a tüntetők a Kossuth téren felállítottak egy körülbelül 8 méter hosszú paravánt, rászögeltek óriási méretű papírokat, felírták rá, hogy ez a Felelősök fala, és minden arra járó ráírhatta a szerinte a történtekért felelős neveket.

14 A nevem akkor Friderikusz Sándornak köszönhetően volt valamennyire ismert: csaknem fél évig rendszeres vendége voltam a heti egyszeri, közel egyórás beszélgetésben, ahol ötösben (Radics Viktóriával, Hack Péterrel és Gerő Andrással) vitattuk meg az adott hét legfontosabb híreit. Karácsonykor a Hunyadi téri fenyőfaárus is gratulált a tévés szerepléshez. Azt hiszem, ekkor voltam pályám csúcsán: a közgazdász voltam a Friderikuszból.

15 Király (2006b).

16 A kilencvenes évek első felében monetáris makroökonómiát tanítottam az egyetemen, illetve a Bankárképzőben, de a kétezres évek inflációs célt követő forradalmáról tanárként lemaradtam. Akkor már rég a pénzügyi (piaci és banki) kockázatok mérése és kezelése izgatott.

17 A jegybank első elnökéről, Popovics Sándorról elnevezett díjat 2013 előtt a jegybank érdekében sokat tett kutatók, oktatók kapták, köztük olyan emberek, mint Antal László, Bod Péter Ákos, Chikán Attila, Halpern László, Kopits György, Mellár Tamás, Pete Péter, Riecke Werner vagy Száz János.

18 Az ÁPV Rt. felkérésére megírtam a privatizáció hiteles történetét (Király, 2005). A Postabankot az Erste Bank vette meg és olvasztotta be helyi leánybankjába.

19 A Portfolio felkérésére az évkönyvük bevezetőjében meg is jósoltam, hogy 2005 volt a magyar bankrendszer utolsó aranyéve. Két évet tévedtem, de a tendenciát jól láttam (Király, 2006a).

20 Az Országgyűlés Költségvetési bizottságának tagjai közül 18-an támogatták, heten tartózkodtak, míg a Gazdasági bizottságban 19-en támogatták, négyen tartózkodtak a szavazás során (Farkas Z., 2014).

21 A korábbi művet (Csontos és szerzőtársai, 1997) még hárman jegyeztük, de sajnos Csontos László váratlan, korai halála miatt az új kutatásba nélküle kellett belevágnunk.

22 A korabeli vitákról összefoglalást ad Rodrik (2014), illetve Balázs – Szilágyi (2008).

23 Épp Esterházy könyve kapcsán írtam az Élet és Irodalomban egy esszét a globalizációról (Király, 2007).

24 Másrészt a Monetáris Tanács létszámát újra 7–9 főben határozta meg a törvény. „Módosul a jegybanktörvény.” MNB Sajtóközlemények, 2007. május 9.

25 Borio számos tanulmányt írt ebben az időben a pénzügyi stabilitás fontosságáról és a monetáris politikával való kapcsolatáról (például Borio – White, 2003; Borio, 2006). Később a BIS különböző rendezvényein többször találkoztam Borióval, aki ugyanolyan szenvedélyes, töprengő, vibráló egyéniség volt, mint a műveiben.

26 Ez volt az a nap, amikor a Moody’s először minősített le néhány CDO-t (bonyolult szerkezetű, strukturált kötvény), azaz a születésnapomon kezdődött a globális pénzügyi válság.

27 Mint egyik interjúm tanúsítja, én el is hittem, amit Harmati mondott: „Én pedig abban bízom, hogy életem »legunalmasabb« hat évét fogom eltölteni a jegybankban, vagyis a piacok kiszámíthatósága és stabilitása biztosítja, hogy nem lesz szükség jegybanki kényszerlépésekre.” („Király Júlia legszívesebben unatkozna az MNB-ben.” Portfolio, 2007. június 8.)

28 „Egyhangú bizottsági támogatások Király Júlia kinevezéséhez.” hvg.hu, 2007. június 20.

29 Az osztrák Ewald Nowotny, a cseh Zdeněk Thuma, az akkori alelnök, később cseh jegybankelnök Miroslav Singer, a szlovák Ivan Sramko, a lengyel Marek Belka, a szerb–magyar Jelasity Radován (aki ma a magyarországi Erste Bank vezérigazgatója), a horvát alelnök, majd későbbi elnök, Boris Vujčić, a román alelnök, Christian Popa, a lett Ilmārs Rimšēvičs (akit 2018-ban igaztalanul megvádoltak – ez sem csak magyar szokás) vagy az észt Andres Sutt mind felkészült, nagyszerű partnerek voltak a legnehezebb időszakban is.

30 Ebben nagyon sokat segített az épületbe szinte szerelmes Harangozó Éva, aki a Protokoll munkatársaként többször is körbevitt bennünket, az épületnek mindig újabb titkait tárva fel.

31 Alpár Ignác (1855–1928) 1902 és 1905 között építette a bankszékházat.

32 „A Magyar Nemzeti Bank immár harmadik éve ajánlja fel jótékony célra a forgalomban elhasználódott bankjegyek megsemmisítése során keletkező bankjegybriketteket. (…) Az immár hagyományosnak nevezhető pályázat célja, hogy lehetőséget adjon a jótékonysági, illetve nonprofit társadalmi szervezeteknek és alapítványoknak fűtési költségeik nagymértékű csökkentésére, ugyanis a bankjegybrikettek alkalmazásával kiválthatják az igen költséges fa vagy szén fűtőanyagot.” („Pénzzel fűthet a győztes.” MNB Sajtóközlemények, 2010. július 13.). A jegybank évente körülbelül 50 tonna megrongálódott, elhasználódott bankjegyet von ki a forgalomból.

33 A csoportszociológia éppen ezeknek a jegyeknek a fontosságát emeli ki, mint amelyek kiküszöbölik a csordaszellem (groupthink) kialakulását (például Rose, 2011).

34 Ma már több mint egytucatnyi különböző negyedéves, féléves vagy éves rendszerességgel megjelenő tematikus jelentése van a jegybanknak.

35 Ezekből a mondatokból a fantasztikus Hevesi Nóra és kommunikációs csapata tudott a közvélemény számára érthető közleményeket gyártani.

36 Szembe kell néznünk egy generációs szakadékkal (ha lehet szakadékkal szembenézni): Parkinson magyarul már 1957-ben kiadott klasszikusát, amelynek alapján a mi generációnk bármely nagy szervezetben könnyedén el tudott boldogulni, a negyven alatti generáció már nem ismeri. Természetesen a mi generációnk még pontosan tudja, hogy egy sok millió dolláros atomerőmű tervéről bármiféle kifogás nélkül percek alatt dönt bármely testület, ugyanakkor végtelen vitákat generál egy biciklitároló megépítésének projektje (legutolsó kiadás: Parkinson, C. N. [1994]: Parkinson törvénye, vagy az érvényesülés iskolája. Minerva Kiadó, Budapest).

37 2012 januárjában a Madách Gimnáziumban tartottam rendhagyó pénzügyi ismeretek órát, amikor egy jegybankár hetirendjén keresztül meséltem a jegybank fő funkcióiról. Egy tetszőleges, a naptárból kivett hetirend alapján mindent el tudtam mondani.

38 A belépésemkori Monetáris Tanács tagjai (zárójelben a mandátum lejáratának éve): Simor András (2013, belső), Karvalits Ferenc (2013, belső), Király Júlia (2013, belső), Bánfi Tamás (2011), Bihari Péter (2011), Bihari Vilmos (2010), Csáki Csaba (2011), Hardy Ilona (2010), Kádár Béla (2008), Kopits György (2009), Neményi Judit (2011), Oblath Gábor (2009).

39 Nagy vesztesége az országnak, hogy Kopits 2010-ben, amikor ellehetetlenítették az akkor általa elnökölt Költségvetési Tanács munkáját, visszatért az Egyesült Államokba.

40 Elárulom a megfejtést: döntés-előkészítő papír.

41 A Cucu-room az egyik közgazdasági elemzőnk becenevéről kapta a nevét még az ősidőkben. 2013-ig létezett a Cucu-room, ahol rendszeresen tartottunk vitákat, szűk körű megbeszéléseket.

42 A Tizenkét dühös ember (12 Angry Men) Sidney Lumet rendező 1957-es, első nagyjátékfilmje. A cselekmény szinte teljes egészében az esküdtek szobájában játszódik, ahol a teljes konszenzus eléréséig vitatkoznak.

43 A Magyar Nemzet-beli egyik írásában Szabó Eszter emelte ki címben: „Király Júlia, a Nemzetközi Bankárképző vezérigazgatója figyelmeztet a devizahitelek gyors térnyerésére” (Magyar Nemzet, 2004. szeptember 16.). Ma Szabó Eszter Hergár Eszter néven a Magyar Nemzeti Bank társadalmi kapcsolatokért felelős ügyvezető igazgatója.

44 „Sok adós hitelfelvételi döntését a hitelfelvételkor aktuális kamat- és árfolyamszint alapján maximalizálja. A törlesztőrészlet emelkedésének valószínűsége nem alacsony. Így egy hitelboom esetén a szektor hitelkockázata jelentősen megnövekedhet” (Jelentés a pénzügyi stabilitásról, MNB, 2004. június, 11. o.).

45 Elsősorban Banai és szerzőtársai (2010), Bethlendi (2015), Hudecz (2012), Király (2008c, 2011, 2016b), Király – Banai (2012), Király – Simonovits (2015), Muraközy – Muraközy (2008) és Rosenberg – Tirpák (2008) alapján. Figyelembe vettem A devizahitelezés nagy kézikönyvében (Lentner, 2015) megjelent tanulmányokat is.

46 A narratívák sokféleségét nagyon jól szedte össze a vs.hu, szembesítve egymással különböző véleményeket: http://vs.hu/mega/devizahitel-katasztrofa/.

47 A tétel, amelyet Simonovits Andrással, a kiváló matematikus-közgazdásszal formálisan is levezettünk, azt mondja ki, hogy amennyiben a forint a fedezetlen kamatparitásnak megfelelő ütemben értékelődik le, akkor a racionális hitelfelvevő, akinek tehát megfelelő tartalékai vannak, nem jár rosszabbul a devizahitellel, a futamidő végén éppen egálban lesz a forinthitelessel (Király – Simonovits, 2015).

48 Nagyon jó összefoglalást ad Berlinger (2017) arról, hogy a pénzügyi szempontból nagyon tudatos hitelfelvevő még nagyobb kockázatot is vállal, ha egy elemet kihagy a számításból.

49 A jegybankosok számos kiváló elemzést készítettek a devizahitelezésről, az itt közölt adatok Hosszú (2011), illetve Banai és szerzőtársai (2015) tanulmányaiból származnak.

50 A megnövekedett kockázatra reagálva a jegybank 2018 októberétől szigorította a jövedelemarányos törlesztőrészlet-szabályozást a nem fix kamatozású jelzáloghitelek esetében („Az MNB az adósságfék szabályok módosításával is ösztönzi a fix kamatozású lakáshitelek térnyerését.” MNB Sajtóközlemények, 2018. június 18.)

51 Elhangzott a Nemzetközi Bankárképző Központ fennállásának 20. évfordulóján szervezett ünnepi konferencián, 2008. október 25-én. Ekkoriban jelent meg Lámfalussynak a korábbi feltörekvő országokbeli válságokról szóló nagy hatású könyve (Lámfalussy, 2008).

52 Még mindig megtalálható az interneten (www.youtube.com/watch?v=jfaj0 CEoa3s).

53 A unit-linked jelzáloghitelt annyira gyilkos terméknek ítéltük, hogy már 2007-ben szerettük volna betiltatni (mint Magyar Nemzeti Bank), de sajnos a szabályozó (a Pénzügyminisztérium) nem hallgatott ránk.

54 Sokak szerint ezen a piacon is kiugró volt a Brokernet teljesítménye. Amit ők tettek a buborék fújásáért, azt a legkevésbé lehet a felelős pénzügyek kategóriájába sorolni: „Egyszerre zseniális és undorító. Bődületes siker, luxuskocsin furikázó értékesítők, hatalmas házukat elvesztő, csúnyán bepalizott befektetők. Az MLM-rendszer csúcsra járatása, az ügyfelek szerződés utáni magasról leszarása. Ez mind a Brokernet nevének hallatán juthat az eszünkbe.” („A rablóbanda mennybe megy – Brokernet: ennyi volt, szép se volt.” Szabad Riport, 2013. május 24.)

55 2008 szeptemberében, tehát a válság előtt az összes devizaalapú hitelen belül 95 százalék volt a svájcifrank-, 3 százalék a jen- és 2 százalék az euróhitelek aránya. A jelzáloghiteleken belül 98 százalék volt a svájci frank aránya (MNB Statisztikai adatok, idősorok).

56 Singlovics Béla volt a vezérigazgató, én voltam az igazgatóság elnöke.

57 Havi BUBOR-, illetve LIBOR-adatok alapján.

58 Nincs tudomásom olyan elemzésről, amelyik a „mi lett volna, ha” szcenáriót mutatná be: azt, hogy mennyiben jelentett volna más helyzetet a támogatott forinthitelek által generált nemzetgazdasági eladósodás, mint a magánszektorban generált devizahitelezés az ország sérülékenysége szempontjából.

59 A két szerző könyve valóban világhírűvé vált: Reinhardt – Rogoff (2011).

60 „Szakértői vizsgálóbizottságok felállításáról döntött a kormány: jövő héten indul a munka.” Portfolio, 2006. szeptember 27.

61 PSZÁF-konferencia, 2007. november 6–7., Visegrád. („Király Júlia figyelmeztet: kell, hogy érdekeljen minket a subprime-turbulencia.” Portfolio, 2007. november 6.)

62 Lásd például Király (2008b; 2008c).

63 Metropol, 2011. augusztus 30., 23. o.

64 „A Magyar Nemzeti Bank elnöke, valamint a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete Felügyeleti Tanácsának elnöke által kiadott közös ajánlás a devizahitelezés rendszerszintű kockázatairól, valamint ezen kockázatok prudens felméréséhez és kezeléséhez kapcsolódó intézményi és fogyasztóvédelmi követelményekről, különös tekintettel a japán jen alapú hitelezésre.” Budapest, 2008. február 15.

65 Ahogy a mindig mértéktartó Portfolio fogalmazott: „Számos szempont feszül egymásnak. Az MNB és a PSZÁF szempontjait támogatja, hogy több kedvezőtlen folyamat (…) egymást erősítő hatása a korábbinál nagyobb stresszeket okozhat, míg a bankokat az elmúlt 10 év tapasztalatai, illetve a korábban a CHF-fel kapcsolatban is megjelenő (utólag indokolatlan) riogatások támogatják.” („Mi lesz a jenhitelekkel? – Aggódik az MNB és a PSZÁF.” Portfolio, 2008. február 18.)

66 Az este az MTV sikeres esti műsora volt 2002–2011 között.

67 Gramlich (2004). A sors fintora, hogy a Gramlich-féle figyelmeztetést még 2004-ben egy akkori bankárképzős (később MNB-s) kollégám, Szigel Gábor találta meg, amikor a subprime hitelezésről döntést előkészítő tanulmányt készítettünk a Raiffeisen Bank számára. Ők azért voltak erre kíváncsiak, mert éppen nagy volumenben kezdték finanszírozni a piacon megjelenő különböző, igazi subprime lakáshitelt nyújtó pénzügyi vállalkozásokat Magyarországon.

68 Szerzőtársaim jegybankos kollégáim voltak: Antal Judit, Nagy Márton, Szabó E. Viktor. Sem akkor, sem azóta nem igazán értünk egyet a devizahitelezés elítélésében (Antal és szerzőtársai, 2008).

576 Megáll az idő, 1981, rendezte Gothár Péter

577 Michel Houellebecq: Behódolás (fordította Tótfalusi Ágnes). Magvető Könyvkiadó, Budapest, 2015.

578 Paul Samuelson: Közgazdaságtan (1948). Első magyar kiadása (dr. Balogh András fordításában): Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1976.

579 Rajk László Szakkollégium, Széchenyi István Szakkollégium, Egyetemi Vállalkozói Kollégium, Heller Farkas Szakkollégium, Fiatal Autonóm Közgazdászok Társasága (valamennyi szakkollégium befogadó intézménye a Budapesti Corvinus Egyetem).

Tartalom

Előszó

I. A TÖRTÉNET

1. Előzmények

1.1. Jegybankelnöki casting

1.2. Esterházy és a globalizáció

2. Jegybanki hétköznapok

3. „Miért nem állítottátok meg?”

3.1. A devizahitel-buborék

3.2. Egy elmaradt egész oldalas hirdetés története

4. A válság árnyékában

5. A Lehman-cunami

5.1. „A bizalom globális deficitje” (2008. szeptember 15.)

5.2. „Babonák napja, csütörtök” (2008. október 9.)

6. Mentőcsapat és mentőöv

6.1. Devizaswap és fakopáncs

6.2. Az a bizonyos 300 bázispont

6.3. A 20 milliárd eurós csomag

7. Összeomlás és kilábalás

7.1. Az őrület hete, avagy Kelet-Európa vesszőfutása

7.2. A Bécsi Kezdeményezés

7.3. Próbálunk lazítani

8. Egy merész U-kanyar

8.1. Görögsaláta és Arturo Ui

8.2. A NER gazdaságfilozófiája – az Orbanomics

9. Százezrek adósságcsapdában

9.1. A válság irracionalitása

9.2. Racionális válaszkeresés – irracionális megoldások

10. Mégis dupla vé (w)

10.1. Bóvli Magyarország

10.2. A brókerek szilvesztere – szeszélyes január

10.3. Harc a jegybanki függetlenségért

10.4. Ez a ló valóban vak, nem csak bátor

11. Lemondásom története

11.1. Karaktergyilkosságok

11.2. Búcsú – a jegybank ethosza

Utószó

II. JEGYBANK, MONETÁRIS POLITIKA, VÁLSÁG (Tizennyolc pont)

1. A jegybankok alapvető feladatai

2. Jegybanki szervezet és funkciók – az MNB példája

3. A hitelbuborék: a lakosság túlzott eladósodása

4. A devizahitelezés háttere: a banki devizaforrások

5. A monetáris politika hatásmechanizmusa és az inflációs célkövetés

6. Az inflációs célkövetés hazai kudarcai

7. A globális pénzügyi válság kibontakozása: az amerikai subprime válság (2007–2008)

8. Likviditás, likviditási válság

9. A devizatartalékról és az MNB devizatartalék-stratégiájáról

10. A Lehman Brothers összeomlása és a piaci pánik

11. Jegybanki eszköztár békében és válságkezelésre állítva

12. A puzzle összeállt481

13. Államcsőd és vidéke487

14. A likviditási válság kezelése 2008 őszén – az MNB eszköztárának átállítása

15. Nemkonvencionális jegybanki eszközök

16. Az euróválság: az eurózóna válsága

17. Elkerülni a következő válságot: az MNB szabályozási javaslatai

18. Devizahiteles-mentő akciók (2010–2011)

Függelék

Önéletrajzi kislexikon A-tól Z-ig

Fogalomtár (rövidítések)

Főszereplők jegyzéke

Jegybankosok 2007–2013 között

Nem jegybankos szereplők

Kronológia 2006–2013

Irodalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Heyding Icons – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0
Rajdhani – SIL Open Font License