Borítószöveg

Alig hét esztendővel a pusztító kolerajárvány után, 1838 tavaszán minden idők legnagyobb árvize öntötte el az ekkor már rohamosan fejlődő, nyüzsgő és prosperáló várost, Pestet. A hónapok óta észlelt baljós előjelek ellenére a lakosok nem törődtek a fenyegető veszéllyel, és csupán a legalapvetőbb intézkedéseket tették meg a közeledő jeges ár feltartóztatására. Ezért március 13-a éjjelén szinte meglepetésszerűen zúdult rájuk a tengerré duzzadt Duna vize.

A Cholera-naplóból megismert Gruber Vilma, aki ekkor már nem kíváncsi kamaszlány, hanem bájos, fiatal nő, a természeti katasztrófa idején Pesten, az idősebbik nővérének a házában tartózkodik. Mivel az otthonuk a megáradt folyótól csak egy utcányira fekszik, kis családjával hamarosan az események középpontjába kerül. Az ő szemével láthatjuk, ahogyan az „árvízi hajós”, Wesselényi Miklós a veszéllyel mit sem törődve, fáradhatatlanul segíti csónakján a bajba jutottakat. De mások is kiveszik a részüket a mentésből, például az ismert nyomdász, Landerer Lajos vagy István főherceg, József nádor fia.

A tragédia következtében Pesten a házak fele a földdel vált egyenlővé, vagy lakhatatlanná tette őket a napokig dühöngő árvíz. Vajon hogyan lehetséges egy ilyen mértékű katasztrófa után talpra állni, és újrakezdeni az életet – akár egy fiatal lánynak, akár egy városnak?

Fábián Janka új kisregényében választ kaphatunk ezekre a kérdésekre, és megismerhetjük annak a pár szörnyű napnak a történetét, amely szinte pontosan tíz évvel a forradalom kitörése előtt sokak életét romba döntötte, de egyúttal az újrakezdés reményét is megcsillantotta.

Copyright © 2022 Fábián Janka

© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Lee Avison/Arcangel

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-604-016-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A’ vad özön lerohant, ’s a’ város lábbadoz ismét

’S káraiból áldóbb évek elébe tekint…”

VÖRÖSMARTY MIHÁLY: Pest (részlet)

Pest, 1838. február 15-én

Ma annyi hó hullott, hogy szinte betemette az utcánkat. Reggelre már egy kisebbfajta hótorlasz emelkedett a házunk kapuja előtt, így a sógorom, Balogh Gábor nem tudta iskolába vinni a két kamasz unokaöcsémet, az ifjabb Gábort és Andráskát, a fiúk legnagyobb örömére. Én már csak az éktelen ordítozásra és futkározásra ébredtem, amit az udvarra visszatérve, elragadtatásukban műveltek, felverve ezzel a ház valamennyi, még ágyban pihenő lakóját. Jómagam is kikászálódtam a puha és meleg takaró alól, és bosszankodva léptem az ablakhoz. A két fiú ekkor már hólabdákkal vívott csatát a szűk és visszhangos udvaron, mit sem törődve az édesapjuk dühtől vörös ábrázatával és a nővérem éles, pörölő hangjával, amivel Lujzi idebentről próbálta megfékezni haszontalan csemetéit.

De miért is ilyen bagatell semmiségekkel indítom a naplóm írását, amire pedig már hetek óta készülök? Nem is tudom… Zsini nővérem tanácsolta, hogy kezdjek bele a naplóírásba, mivel annak idején, a szörnyű kolerajárvány alatt és azután is, ha valami bánat érte, a megértőn hallgató üres papírlapoknak mindig bátran kiönthette a szívét.

– De nekem semmi indíttatásom nincs ilyesmire – a vállamat vonogattam, noha tudtam, hogy ez mindig is felbőszítette. – Azt sem tudom, hogyan kezdjek hozzá. Egyáltalán, miről írjak? Hiszen nem történik velem semmi érdekes…

Zsini azonban biztosított róla, hogy ez nem igaz. És hogy miről írjak? A mindennapos semmiségekről, amik talán most jelentéktelennek tűnhetnek, ám mégis jólesik megörökíteni őket. Ki tudja? Egy szép napon akár a gyermekeim, unokáim is olvashatják, és a feljegyzésekből megtudhatják, hogyan teltek elődeik hétköznapjai most, az ezernyolcszázharmincnyolcas esztendő kemény, fagyos telén.

Zsini át is adta a saját, kolera idején írott naplóját, amit aztán szinte egy ültő helyemben elolvastam. A nővéremnek igaza volt! Milyen szívmelengető volt így felidézni a régi, hét esztendővel ezelőtti eseményeket, még ha sok fájdalmas emlék is van közöttük, például szeretett nagyanyánk halála és az egykori cukrászdánk pusztulása. Olykor még a könnyem is kicsordult… De megértettem, Zsini mire célzott. Igen, valóban segíthetett neki a naplóírás abban, hogy belenyugodjon Isten megváltoztathatatlan akaratába, és abban is, hogy a sok szerencsétlenség mellett szép és örömteli dolgokat is képes volt észrevenni.

Márpedig én az utóbbi hetekben éppen erre voltam teljességgel képtelen.

Az előző év szeptemberében, egy kora őszi, esős napon elveszítettem az ifjút, akivel hónapok óta jegyben jártam, és akivel már az esküvőnket tervezgettük, amit idén nyárra szándékoztunk kitűzni. Sándorom, aki Ignác bátyám várbeli patikájában dolgozott segédként, de idén már ő is megkapta volna a mesterlevelét, egy nyáresti kocsikázás során meghűlt, tüdőgyulladást kapott, és heteken belül meghalt.

Mindez olyan gyorsan következett be, hogy szinte alig fogtam fel az elvesztését. Egy ereje teljében lévő ifjú, akinek annyi terve, reménye volt az eljövendőre! A halála utáni napokból egyébiránt alig emlékszem valamire… Mintha Ignác a fejemet támasztva valami keserű folyadékot öntött volna a számba, majd miután felocsúdtam, az ágyamban találtam magam, és a sógornőm ült mellettem. A kezét a homlokomra tette, és azt suttogta, hogy magas lázam van. A fejét is csóválta, amiből arra következtettem, hogy már-már rólam is lemondtak.

Ám mégis jobban lettem, noha szívből óhajtottam a halálomat. A kedélyem nem is javult, naphosszat a szobámban gubbasztottam, és szótlanul bámultam magam elé. Hiába tért vissza a jó idő, napsütéssel, vidám szüreti mulatságokkal, színpompás fákkal a közeli Gellért-hegyen, nekem nem volt kedvem elmenni sem a mulatságokra, ahol mustot kóstolhattam és a cigányzenére csárdást táncolhattam volna a gondtalan ifjúsággal, sem csendesebb sétákra a Duna partján vagy a közeli ligetekben, ahová Zsini vagy Frida, Ignác bátyám osztrák felesége próbáltak elcsalogatni.

Zsini ekkor vetette fel, hogy nekem is naplót kellene írnom.

– Emlékszel, hogy én is ezzel vészeltem át azokat a borzalmas időket? A kolera alatt és később is, amikor már jegyben jártam Gáspárral, de úgy gondoltam, hogy megcsalt az egyik páciense lányával. Vagy amikor szeretett édesapánk haldoklott, és váltig azt emlegette, hogy már alig várja a pillanatot, amikor végre újra találkozhat a korábban eltávozott szeretteinkkel. Ó, mennyi álmatlanul végigzokogott éjszakán segített át az a kis füzetke… holott én is azt hittem, hogy a járvány végeztével nem lesz majd túl sok indíttatásom a folytatásához. De lám, ha az ember lánya rászokik, hogy kiöntse a szívét a mindig megértőn hallgató hófehér papírosnak! – Zsini a fejét csóválva halkan nevetett, és még én is halványan elmosolyodtam.

Azóta egyébként Zsini és Gáspár már hatodik esztendeje élnek boldog házasságban, kisebb összezördülésekkel, de általánosságban irigylésre méltó békességben. Született egy kislányuk, Karolina, és egy fiuk, a kis Gáspár, akik – hála a Mindenhatónak! – makkegészségesek és gyönyörűek. Zsininek azóta, úgy vélem, nem volt sok alkalma és talán ihlete sem a naplóírásra, de engem továbbra is váltig biztatott, hogy próbáljam meg.

Ám akkor még nem fogadtam meg a tanácsát. A nővérem mindig is a család különcének számított: folyton a könyveket bújta, és írogatni is szeretett, de én soha nem éreztem késztetést ezekre a foglalatosságokra. Utóbb az olvasást ugyan megszerettem, de a vaskos kötetekhez még mindig nem fűlött a fogam. Inkább a népszerű folyóiratokban, például a Regélőben megjelenő izgalmas folytatásos történeteket szerettem, és minden héten alig vártam, hogy megérkezzen a következő példány a postai borítékban. Előző karácsonyra kaptam Zsinitől egy hosszabb regényt is, egy híres francia írónak, Hugo Victornak a könyvét, A Boldogasszony temploma harangozóját{1}, de még nem fogtam hozzá, folyton halogatom. Zsini bezzeg azóta kiolvasta, és igen dicsérte, így hát előbb-utóbb én is rászánom majd magamat az olvasásra. Most is itt pihen a könyv az éjjeliszekrényemen, és minden este megfogadom, hogy másnap már tényleg nekilátok…

A naplóírást azonban, lám, mégiscsak elkezdtem! Elsősorban unalmamban, ugyanis ez a cudar hideg, havas időjárás mindannyiunkat szobafogságra ítélt, és engem ez immár roppant mód zavar. Szeretem én a telet, a behavazott háztetőket, faágakat, a ropogást a csizmám alatt... de ami sok, az sok!

Ó, igaz is, arról még nem is számoltam be, miért vagyok most itt Pesten, a másik, idősebb nővéreméknél, Balogh Gáborné Lujziéknál. Nos, december elején, miután még mindig csak kornyadoztam, nem tért vissza az étvágyam, kimozdulni sem akartam, és ezt már az egészségem is kezdte megsínyleni, Ignác bátyám felvetette, hogy némi környezetváltozás talán jót tenne a kedélyállapotomnak. Én kezdetben tiltakoztam – semmi kedvem nem volt áthurcolkodni ide, a Duna másik oldalára, és nem láttam be, miért is érezném itt jobban magamat. Sándort nem támasztja fel az sem, ha én elhagyom a házat, ahol utoljára láttam. Ám a bátyám kötötte az ebet a karóhoz: szerinte igenis nem volt az jó, hogy azokban a szobákban és főként a patikában minden bútor és tárgy lépten-nyomon a megboldogult vőlegényemre emlékeztet. Ekkor már gyorsan kellett dönteni, mivel napokon belül várható volt, hogy befagy a Duna, és ha egyszer felszedték a hajóhidat, akkor hónapokig csak nehezen vagy sehogyan sem lehetett közlekedni a két város között. Végül, inkább csak azért, hogy tovább ne unszoljanak, összecsomagoltam a ruháimat és a kevéske személyes holmimat, majd egy hordár és Ignác segítségével egy december eleji, szürke és fagyos napon megérkeztünk a legidősebb nővérem és a családja otthonába, a Lipót utcába,{2} közvetlenül a Szent Mihály-templom mellé.

Azóta én is beláttam, hogy a bátyámnak igaza volt. Itt, Lujziéknál is saját szobám van, és a lakás tágasabb, szellősebb is, mint édesapámé odaát, Budán, az Országház utcában, az egykori cukrászdánk fölött.

Hamar rájöttem, hogy szeretem Pestet! Az itteni nyüzsgő, forgalmas utcák, a számtalan bolt, kávéház, fogadó, a korzózó, legutolsó divat után öltözött dámák és urak, a folytonos ricsaj nemhogy nem zavart, hanem inkább felpezsdítette a kedélyemet, és – Isten bocsássa meg nekem – lassan már Sándorra sem gondoltam annyit, következésképpen pedig a lelkiállapotom is sokat javult. Ebben a csodás városban aztán igazán nem lehetett unatkozni, és vétek lett volna a négy fal között ücsörögni, bánatosan bámulva magam elé! A karácsonyt már itt töltöttem, és voltam Lujziékkal és az ismerőseikkel a német színházban, akik azt is megígérték, hogy hamarosan a magyar nyelven játszó Nemzetibe is elmegyünk. A farsang tiszteletére rendezett számos bál közül is sokba invitáltak, de én ezeket a meghívásokat visszautasítottam. Ilyen kevés idővel a veszteségem után nem éreztem volna illendőnek, még akkor sem, ha Sándorral még nem voltunk házasok, tehát hivatalosan nem is lehet özvegynek tekinteni. De nem is tudnék még jó szívvel részt venni a mulatságokban! Talán majd idővel – ahogyan Zsini is mondta, előbb-utóbb visszatalálok majd a régi önmagamhoz.

A hideg és havas idő ellenére az utcákon szívesen sétálgattam, akár Lujzi, akár a két unokaöcsém társaságában. Az idei tél igen kemény lévén, a Duna már vagy két hónapja teljesen befagyott, és a december közepén felszedett hajóhíd helyett az emberek elkezdtek rajta gyalog átjárni a két város között. Én egyelőre nem vágytam visszatérni a sokkal csendesebb és álmosabb Budára, noha pár hete még alig akartam eljönni onnan. A hatalmas jégtakaró látványa impozáns volt, és ahogyan az utóbbi napok folytonos havazása miatt olykor sejtelmes ropogással egyre csak hízott a Duna páncélja, sokan nemcsak azért merészkedtek rá, hogy átmenjenek a túloldalra, hanem élvezték a csúszkálást, az összekapaszkodva forgást, a fakutyázást a jégen. A parton ilyenkor nagy volt a jövés-menés, és a sétálók kedvtelve nézték a befagyott Dunán játszadozókat, vagy éppen álmélkodva csodálták a vaskos jégpáncélt.

Mostanra azonban már mindenkinek elege lett a rengeteg hóból és a csikorgó hidegből. Délben az ebédlőasztalnál Lujzi meg is jegyezte, miután már sokadszor rá kellett pirítania az egymással folyton civakodó fiaira.

– Szívből remélem, hogy holnap már ismét mehettek az iskolába! Mikor onnan hazajöttök, akkor is össze tudtok kapni, de jóval fáradtabbak vagytok, és így rövidebb ideig tart a komiszkodásotok.

A fiúk persze erre csak a szájukat húzták, és ezúttal nagy egyetértésben váltottak egymással egy sokatmondó pillantást. Az édesapjuk ekkor megelégelte a vircsaftot, és felküldte őket a szobájukba. Az ebéd elköltése után még egy kicsit csevegtem a nővéremmel, majd egy gyertyával a kezemben felmentem a szobámba, és nagy elhatározással végre a kezembe vettem Hugo Victor nagyszabású művét.

Február 19-én

Nos, Lujzi legnagyobb bánatára (és idővel már az enyémre is), az iskolások még az elkövetkező két napban sem tudtak eljutni a tanintézetükbe. A lehullott havat ugyan éjjel eltakarították, de már kora hajnalban újra esni kezdett, még sűrűbben, mint előző nap, és a hóeltakarítók munkájának csakhamar semmi foganatja nem volt. A háztetőkön körös-körül már olyan vastagra hízott a hólepel, hogy attól tartottunk, valamelyik beomlik. Szerencsére ez nem következett be, de az egyik szemközti házról az utcára zúdult a hó, és csak az isteni szerencsének köszönhető, hogy éppen akkor senki sem tévedt arra.

Ámbár az utóbbi napokban egyre kevesebben jártak odakint – hacsak nem akadt valami halaszthatatlan dolgunk, nekünk sem volt kedvünk kitenni a lábunkat. A hol elálló, hol újrainduló havazás mellett a csípős szél is megérkezett, és a frissen leesett, még nem megállapodott havat az ember arcába-szemébe fújta.

– Mi lesz, ha ez a rengeteg hó majd egyszerre olvad el? – szólalt meg a nővérem váratlanul este a vacsoraasztalnál, miközben gondterhelt arccal bámult ki az ablakon az odakint tomboló elemekre.

– Mi lenne? – vigyorgott András, a kisebbik fiú, aki az erősebb és a szemtelenebbik is volt. – Tavasz!

– Tavasz! – visszhangozta Lujzi, vágyakozással az arcán. – Bárcsak már ott tartanánk!

A férjére pillantott, majd mindketten a gondolataikba merültek, olyannyira, hogy nem is torolták meg András pimaszságát.

– Most inkább a jelenre összpontosítsunk, és reménykedjünk benne, hogy a továbbiakban nem lesz már ekkora havazás. Később pedig nagy esők. Ha az olvadó hóra, jégre még eső is esne... – kezdte a sógorom komoran, de aztán elhallgatott,

– Csak nem arra céloz, drágám, hogy kiönthet a Duna? – kérdezte Lujzi, miközben egy darab sült húst szúrt a villájára.

– Nem hiszem – mondta Gábor elgondolkodva. – Emlékezzék... az utóbbi években is kemények voltak a telek, de a jó öreg Duna mégiscsak a medrében maradt tavasszal is. Még ha kissé meg is emelkedett... Néha még a hajóhidat sem tudták időben vízre bocsátani. Két éve is, ha jól emlékszem.

– Jól emlékszik – bólogatott Lujzi, majd miután lenyelte a szájában lévő falatot, így folytatta: – De az áradást valóban megúsztuk eddig. Az utolsó még az elmúlt században volt, öreganyánk sokat mesélt róla.

– Ó, igen, Nagymama gyakran emlegette az áradást. Meg is mutatta a jeleket a házak falán, ami a víz akkori szintjét jelölte – kotyogtam közbe, majd a nővéremhez fordultam. – Igaz-e, Lujzi?

– Igen, így volt – Lujzi hunyorogva bámult maga elé, mintha csak a nagyanyánk alakját szerette volna felidézni a múlt homályából. – 1775-ben történt ez, ha jól emlékszem.

– Akkor – helyeselt Gábor. – Én is láttam sok helyütt az épületeken, hogy meddig ért a víz. A mi házunkat bőven ellepte volna.

– Ez a ház már azután épült – Lujzi megint elgondolkodott egy pillanatra. – Az egész várost újjá kellett építeni, Nagymama szerint. Azt is mondta, hogy a romok láttán nem is hitték, valaha újra állni fog.

– Nem beszélgethetnénk valami vidámabb témáról? – kérdeztem, majd a két unokaöcsémre néztem, akik ekkor már feltűnően unatkoztak.

– Dehogynem! – mondta Lujzi, majd ő is a fiaihoz fordult. – Ti pedig, egy-kettő, induljatok a szobátokba! Mosakodás, aztán irány az ágy. Holnap már reményeim szerint eljuthattok az iskolába. Kitakarították az utcákat, és ha éjjel nem fog megint havazni, már nem lesz több kifogás!

A két fiú szótlanul, bár kissé savanyú arckifejezéssel, engedelmeskedett. Én azonban tudtam, hogy valójában roppantul unták már, hogy itthon kell rostokolniuk, és a szívük mélyén alig várták, hogy ismét kinyisson az iskola.

Február 28-án

Tegnap volt az első tavaszfényű nap az idén, mára pedig Jégtörő Mátyás meghozta az enyhülést. Nos, a Duna jegét ugyan még nem törte fel, az túl nagy falat lett volna neki, de amikor reggel kinyitottam az ablakomat, már besütött a nap a szobámba, később pedig az óriásira hízott jégcsapok és a háztetők hósipkája is csorogva, csörgedezve olvadásnak indultak.

Ma délután Lujzival lementünk a Dunához. Mivel végre elült a hetek óta minket kínzó, metsző szél, így többen is kedvet kaptak egy kis folyóparti korzózáshoz. A kőkorlátok mellett sétáltunk, kart karba öltve, és mindenféle csip-csup dolgokról beszélgettünk. Időnként meg-megálltunk, és a korlátnak dőlve csodáltuk a vaskos jégpáncél alatt szunnyadó, óriási folyót. Többen most is felmerészkedtek a jégre, voltak, akik csúszkáltak is rajta, egymásba kapaszkodva, botladozva és nagyokat kacagva a bágyadt téli napsütésben. Még most sem voltak veszélyben, bár, ha így javul az időjárás, bármelyik nap szétrepedezhet, megindulhat a roppant jégtömeg.

– Mintha tényleg vastagabb lenne most a jég, mint az előző években volt – mormolta Lujzi, mire én a kezemmel árnyékolva a szememet, hogy a jégről visszatükröződő napsugarak el ne vakítsanak, végigpásztáztam a Dunát.

– Nem is tudom – mondtam bizonytalanul. – Nekem úgy rémlik, máskor is volt már ilyen vastag a jégpáncél. Édesapánkkal olykor gyalog is átkeltünk rajta… a csizmánkat Nagymama ronggyal burkolta be, nehogy elcsússzunk.

– Bizony! – mosolygott a nővérem. – És csúszkáltunk is rajta, kergetőztünk veled és Zsinivel. De szép idők is voltak! De most már menjünk! – belecsúsztatta a kezét a muffjába, és megborzongott. – Hiába süt a nap, nincs még semmi ereje. Teljesen átfáztam!

{1} Victor Hugo: A párizsi Notre-Dame (korabeli fordítás)

{2} Ma Váci utca (a Fővám tér és a Március 15. tér közötti része)