A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Naomi Novik: Buried Deep and Other Stories

Del Rey, New York, 2024

Fordította: Heinisch Mónika

Copyright © 2024 by Temeraire LLC

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2025

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Gaborják Ádám

Borítóterv: Cassie Gonzales

Borítógrafika: Sam Dunn

Tördelő: Kovács Mária

Korrektúra: Dobos Attila és Varga Virág

ISBN 978-963-566-775-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

A SZERZŐ ELŐSZAVA

ARAMINTA, AVAGY A SÁRKÁNYTEKNŐS VESZTE

TANÍTÁS UTÁN

VICI

MÉLYRE TEMETVE

EZÜSTFONÁS

KÖZHELYEK

HÉT

ÁLDÁSOK

LORD DUNSANY TEÁSKANNÁJA

HÉT ÉVRE OTTHONRÓL

SÁRKÁNYOK ÉS ETIKETT

A COEURLIEU-KASTÉLY

A HOSSZABB ÚT

NOVELLÁK ELSŐ MEGJELENÉSE

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Úgy érzem, előre le kell szögeznem, hogy ez a könyv tele van hazugságokkal. Nem a történetek – azok pont annyira igazak, amennyire a megírásukkor voltak –, hanem a bevezetők. Ha elkészülök egy szöveggel, az egyszerűen kiröppen belőlem. Ha mégis mondanom kell valamit róla, azt jó eséllyel később találom ki, amikor egy szerkesztő vagy riporter kérdéseket tesz fel hónapokkal vagy évekkel a történet megírása után, és már nem tudom felidézni, mi zajlott a fejemben alkotás közben, inkább azt ecsetelem, amit évtizedekkel később, az újraolvasás során gondolok.

Igazából kizárólag a történetekből derül ki, mit is gondoltam akkor. Ha bármelyiküket össze lehetne foglalni néhány takaros kis bekezdésben, nem vettem volna a fáradságot, hogy egyáltalán megírjam őket. A labirintusban nincs olyan, hogy levágjuk az utat.

Ezért ugyan mellékeltem bevezetőket a történeteimhez, de arra kérem az olvasót, ne tulajdonítson nekik túl nagy jelentőséget, illetve tekintse őket egyszerű felvezetésnek, mintha váltanánk pár szót egy bulin, ahonnan nekem le kell lépnem, de előtte futólag bemutatom egy jó barátomat, többé-kevésbé érdekes információkkal, hátha ugyanúgy megtalálja az olvasóval a közös hullámhosszt, mint velem. Aztán lelépek. Később aztán a barátom közelebb hajolva megsúgja: „Elég sok sületlenséget összehordott, inkább beszélnék a magam nevében”, és ebben ő sokkal hitelesebb lesz.

Egy-egy novella elolvasása után az olvasó véleménye legalább olyan érvényes lesz, mint az enyém. A könyvek részben attól olyan varázslatosak, hogy nem tesznek úgy, mintha csak úgy alapból életképesek lennének. Amíg az olvasó leteszi a könyvet és átmegy egy másik szobába enni, a könyv befagy. Leírtam a szövegeket, mások pedig megszerkesztették, formába öntötték és papírra vetették, de a mi tudományunk itt megáll, és az út hátralévő részén az olvasó megy végig, ha úgy dönt, hogy eltölt némi időt az adott világban, és kölcsönadja neki szemét és elméjét.

Naomi

ARAMINTA, AVAGY A SÁRKÁNYTEKNŐS VESZTE

Az otthonunk tele volt szövegekkel, mert anyám sokat olvasott. Sajátos ízlése volt a szerelmes regények terén: a vékony és lágy köteteket szerette, amelyeket egy pohár borhoz hasonlóan lehajthatott esténként, és ha kiürültek, zsákszámra vihette őket vissza az antikváriumba, hogy új doboznyi könyvet kapjon értük – vagy épp régieket, amelyekről kicsit már el is feledkezett, ezért újszerű élményként hatnak.

Nagy kedvenceim voltak a régenskorszak regényei. Mindenekelőtt természetesen Heyer, de szinte bármelyik, leszámítva azokat a hamis történeteket, amelyeknek szereplői igazából modern kori emberek, csak áttetsző muszlinban pöffeszkednek a hintóikon. Engem ugyanis a szabályok érdekeltek, a hajlíthatatlan törvények, amelyeket az emberek kötelező érvényűnek tartottak magukra nézve, főleg a szoros skatulyában élők, elsősorban a nők. Az említett regények rövid terjedelmük miatt nem mutathatták be igazán hűen a szereplők valóságos és bonyolult életét, ezért a lelkivilágukon és szokásaikon keresztül kellett bemutatni a berögzült szabályokat, különben kilógott volna a lóláb. Azt sem bántam, ha csaltak, csak tegyék ügyesen.

Szóval ez egy régenskori történet: egy teljesen más törvények szerint működő világról szól, meg egy elsőrangú csalóról.

Ha nem is odaadóan, de felemelő ünnepélyességgel kísérte ki családja Lady Aramintát a Chenstowe-on-Sea dokkjához. Egy helyett mindjárt két szobalány, egy jól megfizetett kardforgató eunuch és egy tapasztalt hivatásos gardedám társaságában indult útnak, az utóbbi homlokára Hórusz szemét sütötték, hogy éjjel is őrködjön, amikor a másik kettő csukva van.

Sajnos nem voltak teljesen fölöslegesek az ilyen óvintézkedések. Lady Aramintát – akire számos más nevet is aggattak, ám ezeket most a diszkréció kedvéért mellőzzük – kétszer is rajtakapták, amint megpróbált kimászni szobája ablakán, és egyszer az apja könyvtárában bukkantak rá, ahol épp varázskönyvet olvasott. Utóbbi alkalommal szerencsére a komornyik, egy tizenöt éve megbízhatóan szolgáló férfi fedezte fel, így el lehetett tussolni az ügyet, az eset viszont megpecsételte a leány sorsát.

Apja éltes felesége közölte a férjével, hogy nem hajlandó fizetni Araminta bemutatását a királyi udvarnak, a ceremóniát, amely a társadalomba való belépését segítené.

– Rajta kívül öt lány sorsát kell egyengetnem – közölte Lady D. – Nem hagyhatom, hogy a türelmetlenül várakozó rossznyelvek nekik is ártsanak.

(Mielőtt azt hinnék, hogy valamiféle igazságtalan részrehajlás mondatta ezt őnagyságával, érdemes megjegyezni, hogy Araminta volt a vér szerinti lánya, és a szóban forgó többi öt gyermeket fogadta be házassága útján, nem fordítva.)

– Túl régóta folyik ez így – fűzte hozzá Lady D. zordan –, menthetetlenül el lett kényeztetve.

Lord D. lehorgasztotta a fejét: a helyzetből fakadó összes bűntudat az ő lelkét nyomta, méghozzá okkal. Fiatalon megfogadta, hogy soha nem fohászkodik majd idegen istenségek, például Iuno felé, és konoksága miatt nem is volt hajlandó ezt visszavonni, ezért három feleség és tizennégy év kellett ahhoz, hogy végre megszülessen az áhított fiúgyermek. Kezdettől csalódást okozott: beteges és véznácska volt, és ahogy nőtt, az irodalom iránt lelkesedett a vívás vagy a lövészet férfias művészete helyett, vagy akár a varázslás helyett, amellyel legalább kivívhatott volna némi tiszteletet.

– Zűrzavaros az egész! – zárta rövidre az ifjú Avery már hétévesen, szabadkozva, de eltökélten.

Minden ízében hordozta a családra jellemző makacsságot. Sosem bölcs dolog idegen istenségeket sértegetni, akárhány vén és tekintélyes brit tündért is hív meg az ember az esküvőre.

Ellenben a legidősebb testvér, Araminta, kezdettől hevesebb érdeklődést mutatott a lovaglás és lövészet iránt, mint az andalító művészetek tekintetében, sőt aggasztó módon a szerencsejátékot sem vetette meg. Míg az anyja szerette volna csírájában elfojtani ezeket a helytelen hajlamokat, Lord D., aki maga is kiváló sportember volt, önző módon teret engedett a lánynak: örült, hogy elkíséri a vadászataira, mert így kihúzhatta magát férfiúi kötelességei alól otthon – és mivel három felesége volt, ez gyakrabban megesett a kelleténél.

– Akkora kérés lenne, hogy legalább az egyik utódom dicső trófeákat lőjön?

Ezt hangoztatta előszeretettel a korholás hallatán. Így míg a legidősebb lánygyermek kortársai előkelő fiatal hölgyekként csatlakoztak a társasághoz, azaz bankár- vagy orvostudományi pályára léptek, Lady Araminta kizárólag feltűnően ügyes sportladyként tűnt ki, a korábban ecsetelt sajnálatos következményekkel.

Persze ezt nem hagyhatták annyiban, sietve összeboronálták egy hasonlóan előkelő család gyarmati ágának sarjával. A közszájon forgó pletykák miatt hazájában nem köthetett rangjához illő házasságot, de azok az előkelő származású fiatalemberek, akik a tengerentúlon voltak kénytelenek szerencsét próbálni, mert nem érték be a második fiú kétes részesedésével, jellemzően csak nagy nehézség árán találtak megfelelő házastársat.

Akkoriban az út közel hat hónapig tartott, és jelentős veszélyeket hordozott: viharok és kalózok egyaránt leselkedtek a tengeri útvonalak mentén, a leviatánok rendszeresen lehúzták a szemükben bálnának tetsző hajókat, emellett különös lázak és tébolyok szivárogtak elő a Sekély-tenger alatti erdőkből, ahol az Elsüllyedt Földek benőtt romjai fölött hónapokig vesztegeltek a hajók.

Lady Aramintát úgy bocsátották útjára, hogy természetesen igyekeztek szavatolni épségét és tisztaságát. A Kékkopoltyú elegáns, korszerű hajó volt, nevét a hosszú, fényesre festett vastüskékről kapta, amelyek a gerincén végigfutó bordából meredtek kifelé, a leviatánok elrettentésére, fedélzetén pedig nem kevesebb, mint tíz ágyú várta a bevetést. A kabin ajtaját három lakat biztosította, az eunuch kint aludt a küszöbön, a cselédek Araminta jobb és bal oldalán a nagy ágyban, a gardedám pedig az ágy lábához tolt priccsen, és a lány, erényének utolsó csőszeként, egy irtózatos költségek árán beszerzett Teiresziasz-amulettet hordozott.

Utóbbi tekintetében nem kapott semmiféle utasítást, sem a használatára, sem arra vonatkozóan, hogy mily módon képes oltalmazni szóban forgó erényét, csak azt sulykolták a fejébe bőszen, hogy mindig tartsa a dobozában, és csak akkor vegye fel, ha a legrosszabb eshetőség fenyeget – amelyet Lady D. csak homályosan vázolt előtte, jóllehet, gyanította, hogy Araminta már így is túl sokat tud a szóban forgó témáról.

Nem sok könnycsepp csordult a búcsúzáskor, csak Lady Ginevra pityergett, a második legidősebb testvér, aki kötelességének érezte a sírást, bár titokban örült annak, hogy egy évvel előrébb tolódik a saját bemutatkozása. Araminta sem könnyezett; csak annyit mondott:

– Hát akkor, viszlát!

Rendíthetetlenül sétált fel a fedélzetre, mivel a nagy felbolydulással járó pakolás közepette mindenki tudta nélkül elrejtett a hozományládájában egy kardot, egy míves párbajpisztolyt és elítélendő módon egy grimoárt is. Nem igazán bánta, hogy el kell hagynia az otthonát. Elege volt a szüntelen kioktatásból, és kecsegtető úti célnak látta a gyarmatokat: az új világban szerencsét próbáló fiatalemberek biztos kevésbé gőgösek.

A temérdek előkészület és intelem után annyira eseménytelennek tűnt számára az út, hogy egészen belefáradt: csak a szélerősség különböztette meg egyik napot a másiktól, amíg meg nem érkeztek az Elsüllyedt Földekhez, és el nem halt a légmozgás. Az első napokban élvezettel nézegette a korlát fölött a víz mélyéből felderengő sápadtfehér márvány- és kőfelületeket, főleg mivel kapott a hajóslegényektől egy mélybe vethető varázslángot.

– Nem túl sok látnivaló van alant, kisasszony – mondta a fedélzetmester atyáskodva a lánynak, aki nem győzte a nyakát nyújtogatni. Néha felbukkant egy-egy cápa, vagy egy hatalmas tengeri pók, amely hosszú, szálkás, vörös lábával a romos tornyokon kaparászott, de semmi több, sem elveszett kincs, sem ősi mágia nem villant. – Az elmerült tájon nincsenek már kincsek, hacsak egy kiváló varázsló nem idéz fel onnan valamit magácskának.

A lány erre nagyot sóhajtott, és elkezdte nyaggatni a mestert, hogy tanítsák meg kötélzetet mászni, amit a matrózok igen nagy hüledezéssel fogadtak.

– Na, tessék, a tisztességes hölgy! – hallatszott halk morgásuk.

Araminta nem zavartatta magát, legfeljebb az bőszítette fel, hogy egyre kevesebb érdekes leckével szolgálhattak. Egy idő után inkább visszahúzódott kabinja magányába, ahol egy-egy lopott pillanatban összekutatott magának annyi mágikus trükköt, hogy képes volt a Nemzetek vagyona kötet illúziójával elrejteni a grimoárt, így bármikor, bárki előtt olvashatta. A Teiresziasz-féle amulettet a végére tartogatta, és lopva, éjnek évadján az ágytakaró rejtekében próbálta ki, miközben Penulki asszony, a gardedámja bőszen horkolt. Meglepte az azonnal jelentkező eredmény, és rögtön le is szedte a nyakából, ám miután kiderült, hogy a hatás ugyanilyen gyorsan elmúlik, kalandvágyó szelleme ismét felülkerekedett tétovaságán, és eldöntötte, hogy alaposabban próbára teszi. Némi nehézség árán rávette a két oldalán fekvő, eleinte megilletődött szobalányait is, hogy segítsenek a kísérletben. (Az igazsághoz hozzátartozik, hogy fiatal és hóbortos teremtések voltak, akik már a legelején elájultak nemes védencüktől.)

Két vontatott hónapig sodródtak a holt, sekély vízen, bizakodva az összes vitorlájukat kitárták, és időnként embereket is leengedtek a hajó oldalára evezős csónakokban, hogy keressenek gyenge áramlatokat. Az egész legénység ujjongott, amikor egyik éjjel végre lecsapott az első nagy, üvöltő vihar. Szinte tajtékozva mosta Araminta kabinjának ablakait a tat magasságában, a szobalányok pedig nyöszörögve reszkettek az illemhelyen. Penulki asszony határozottan megtiltotta Aramintának, hogy kimenjen friss levegőt szívni, még a vihar elülte után is, így hát a fülledt kis helyiségben kellett töltenie a nyugtalan éjszakát, és csak az őrségváltás ébresztette fel.

Hanyatt fekve hallgatta a fafelületen döngő lépéseket, a kötelek és vitorlák nyikorgását. Aztán már csak az ismeretlen csendet figyelte, amely komorságban felvette a versenyt az átható mennydörgéssel – sehol egy vidám káromkodás, buzdító énekfoszlány vagy reggelizés zaja.

Addig bökdöste a cselédeket, amíg fel nem ébredtek, hogy kiengedjék az ágyból öltözködni. Odakint a tengerészek némán és mozdulatlanul sorakoztak a kötelek és a felszerelések mellett, mintha viaszban tartósították volna őket, és mindannyian Rellowe kapitányt lesték. Ő az orrban állt, és mereven a szeme előtt tartotta bal keze elé irányított távcsövét. A viharfelhők sötét, kusza tömege épp csak odébbállt, és a láthatár félszínpadára vékony, szürke függöny ereszkedett. Az óceán mindkét oldalon háborítatlan simasággal ívelt.

A kapitány letette a távcsövet.

– Mr. Willis, minden matróz bontsa a vitorlákat, észak-északnyugat felé! Aztán menjenek a szállásukra! – tette hozzá, bár közben a mester már kapta a szájához a kezét, hogy szétkürtölje a parancsokat.

Lázas ténykedésbe fogtak, nyüzsgött a tömeg Araminta körül, a hajó gyomrából átkozódás hallatszott, és a kerekek nyikorogva siránkoztak a helyükre kerülő hajóágyúk súlya alatt.

– Milady, menjen be! – mondta Rellowe kapitány, és a tatfedélzetre sietett. Nyoma sem volt rajta a szokásos feszengő mosolynak és vakaródzásnak, még a kalapját sem emelte meg.

– Jaj, mi történik? – zihálta Liesl, az egyik szobalány, amikor Araminta betoppant.

– Kalózok, gondolom – vágta rá a nemes hölgy, és kirángatta az ágy alól irtózatos súlyú hozományládáját. – Ugyan, mi értelme itt sápítozni? Inkább segíts!

Rövidesen egy másik hajó vált láthatóvá az esőfüggönyön át, így Araminta is jobban meg tudta szemlélni tatkabinja ablakaiból. Sokkal nehezebb hajó volt a Kékkopoltyúnál, éles, agresszív orrával takaros barázdákat szántott a hullámokba, és tüskék alkalmazása helyett sárzöld festékkel kenték be oldalait, körbe-körbe fogazathoz hasonló fehér jelekkel.

Liesl és Helia felnyögött és egymásba kapaszkodott.

– Az életem árán is megvédem a hölgyeket az elrablástól – jelentette be Molloy, az eunuch.

– Mi hasznom van belőle, ha utána úgyis elhurcolnak? – vágta rá Araminta gyakorlatiasan, és nem nézett fel a turkálásból. – Menjen, beszéljen valamelyik matrózzal odakint! Nekünk is adjanak nadrágot és inget!

A gardedámból fojtott tiltakozás szakadt ki, de Araminta elengedte a füle mellett, és a következő pillanatban amúgy is elnyomta a pisztolyok és kardok csinnadrattája.

Az ékszereket és egyéb csecsebecséket eldugták a vászon- és selyemruhák közé, szinte észrevehetetlenül bebugyolálták, ha netalán kóbor tekintetek fürkésznének arrafelé. Az amulettet, amely valójában vékony láncon függő, jellegtelen kis ezüstdrachma volt, még Araminta is nehezen találta volna meg, ha nem jegyzi meg a leghátsó zugot, ahol már egy ideje gondos odafigyeléssel elrejtette. Így utólag, a közelebb araszoló kalózhajó láttán, akaratlanul is hálás volt az unalomért, hiszen rákényszerítette a kísérletezésre.

Rellowe kapitány is figyelte a Kékkopoltyút becserkésző hajót a hátsó fedélzetről. A látcső kalózok sovány, éhes és vigyorgó arcát fedte fel előtte. Igazi kalmárlélek volt, nem egy hurokból kihúzta már a fejét, de ez a mostani kérlelhetetlenül rávetődött az egész hajójára, a tattól az orrig. A régebben oly áhított egyenletes szél lankadatlanul feszegette a vitorlákat, és még tempósabbá tette az üldözést.

Sárkányteknősnek hívták a sárga lobogókkal ékes kalózhajót, amely bár hanyagul felszerelt és piszkos volt, bitang módon hasította a vizet. A hajótest legalább tiszta, jegyezte meg magában a kapitány keserűen, és gondolatban azt számolgatta, hány csomót veszítenek sebességükből a hajó oldalát belepő tüskék miatt. Idényben ezerből legfeljebb egy hajó találkozott leviatánnal, és többnyire az ágyúk is elégséges védelmet nyújtottak, ám a tulajdonosok ragaszkodtak a tüskékhez is, amelyek a sekély tengeren való hosszas evickélés alatt bizonyára nagy hínárfolyamokat göngyöltek magukra, nem is beszélve a kacsakagylókról és az algákról.

(A vihar persze maradéktalanul lemosta a hínárt, de a tüskék bűnbakként kapóra jöttek, főleg mivel elterelték a figyelmet arról, hogy nem volt bölcs dolog a megszokott tengeri útvonalakat követni, bármilyen közel legyen is az idény vége.)

Mindenesetre fennállt a veszély, hogy a kalózhajó még a szürkület beállta előtt utoléri a Kékkopoltyút, holott akkor kaphattak volna egy kis egérutat, és ezt mindenki jól tudta a fedélzeten. Rellowe fülét bántotta a hajóra telepedő, életveszélyes csend, és az sem volt ínyére, hogy a tekintetek szinte a hátába fúródtak. Legszívesebben mindenkinek megmondta volna kerek perec, hogy hiába várják tőle a csodát, de természetesen nem keseríthette el őket.

A Sárkányteknős rohamosan közeledett. A fedélzetmester társai elkezdték körbevinni a grogot, maga a mester pedig a macskát, a férfiakat bátorítandó. A kézi fejszék, balták és pisztolyok a korlát mentén vártak a bevetésre.

– Mr. Gilpin! – intett Rellowe kapitány az elsőtisztjének, és félhangosan folytatta: – Lenne kedves megkérdezni a hölgyeket, hogy van-e ellenérzésük a nagyobb biztonságot nyújtó férfiöltözékkel szemben?

– Megelőztek, uram – közölte Gilpin furcsa, fojtott hangon, majd tekintete nyomatékosan oldalra siklott, és miután Rellowe megfordult, egy fiatalemberrel találta magát szemben, akinek hátán Lady Araminta ébenszínű hajából font varkocs lógott.

Rellowe szeme elkerekedett, aztán félrenézett, majd ismét a hölgy fejére – a férfi fejére –, aztán lesütötte a szemét, majd felnézett, de önkéntelenül is lejjebb – végül megint elfelé. Nem tudta, hogyan nézzen. Nem a ruházat keltette az illúziót: ahhoz túlságosan laza volt az ing, túl markáns az állkapocs, a derékról nem is beszélve.

Az ember persze hallott ilyen eszközökről, de általában csak intim helyzetben, vagy durva viccek tárgyaként. Rellowe (ha egyáltalán gondolt ilyesmire) mindössze homályosan tudott elképzelni valami hasonló átalakulást, inkább karikatúraszerűen, mivel sosem tanulmányozta mélyebben a boszorkányságot. Aggasztóan elmosta a határvonalat hölgy és úr között. Az átváltozott Araminta kardot és két pisztolyt is magához vett, és a tenornál éppen csak magasabb hangon jelentette be:

– Szeretnék valami hasznos feladatot, uram, ha nincs ellenére.

A férfi természetesen rárivallt volna, hogy vonuljon vissza, sőt szükség esetén erővel is visszavitette volna a nőt a hajó aljában lévő gyengélkedőbe, ha a Sárkányteknős orrából korai figyelmeztető lövésként nem pont akkor érkeznek az első nyílvesszők, és fájdalmas szerencsével le nem szakítja a tatfedélzet korlátjának ijesztően nagy részét.

Hatalmas kavarodás támadt, és a kapitánynak csak az járt a fejében, hogy megóvja az embereket a pániktól. Mindössze három embert ért találat – és azokat is csak merő szilánkok –, de egy csepp kiontott vér is elég volt ahhoz, hogy túlcsorduljon a felgyülemlett rettegés. A legénység túlságosan felszabadultan fogyasztotta a grogot, és a korbácsnak ezúttal kevésbé volt elrettentő hatása. Sokakat erővel kellett visszalökni a helyükre, vagy megszurkálni karddal, és Rellowe szerencsére nem látta, hogy Araminta részt vett-e a műveletekben.

Araminta egyelőre maradéktalanul boldog volt, fel sem merült benne, hogy alulmaradhatnak. Nagyon drága hajón utaztak, és ő kitűnő állapotúnak látta az ágyúkat: csupa fényesre csiszolt sárgaréz és ébenfa, friss festékkel. Persze a fedélzeten ő maga is közvetlen veszélyben volt, ám a jókedve mindezt elfedte, és amúgy sem tarthatta vissza semmilyen kerítés.

– Hogy lehetsz ilyen gyáva kukac a keménykötésű legények között? – förmedt rá az egyik matrózra, egy vézna, alultáplált börtöntöltelékre, aki megpróbált lekúszni az elülső létrán, de csizmáját a hátsó feléhez lendítve sikerült visszatámogatnia a korláthoz.

Dicsőséges ágyútűz dörrent, egyik robbanás követte a másikat, aztán fütyülve elsuhant egy lövedék a fejük fölött, és belecsapódott a farvitorlába. A szilánkok hasogatták a bőrt, amerre csak érték, a vér élénk artériás permetként fröcskölt forrón és rémisztően. Araminta meglepetten nyúlt fel az arcához, majd lenézett a fedélzetmesterre, aki üveges szemmel bámult vissza rá, holtan heverve a lába előtt. Inge gallérjától a derekáig hosszú, vörös vércsík húzódott.

Nem rendítette meg, mivel sokat járt vadászni, és az apja szigorú kioktatása kigyógyította a kényeskedésből, legyen szó akár ölésről. Persze a tündék sokkal kisebbek voltak, és kevésbé emberszerűek karmaikkal és hegyes fogaikkal, de azért mégis hasonlítottak annyira, hogy ebben a pillanatban ne kerülgesse ájulás vagy émelygés, ellentétben azzal a kis tengerészgyalogossal, aki ordítva hányt arrébb a fedélzeten.

A feje fölött nyikorogva-nyöszörögve összedőlt a farvitorla, és közben a vitorlák üreges, membránszerűen dübörgő hanggal zuhantak le, a főárbócra tekeredve. Aramintát maga alá temette a sikamlós és bűzös vászon fojtogató súlya. Olyan hirtelen fékeződött le a hajó, hogy a lány érezte a zúgolódást a deszkákon keresztül, miközben igyekezett kiszabadulni a vásznak fullasztó ráncai közül. Az anyag alatt minden elnémult – sikolyok, távoli pisztolylövések –, majd egy pillanatra Rellowe kapitány hangja túlharsogott mindent:

– Tűz!

A saját ágyújuk azonban csak dadogó, fojtott hangon dörrent. Még el sem halt, amikor válaszul egy másik, hatalmas, dörgés követte oldalról, és egyik golyó a másik után csapódott a hajótestbe, úgy, hogy a Kékkopoltyú úgy rázkódott, mint egy aszott, csörgő kakascímer. Zubogott a sok szilánk a vászonra, és végül jókora nekifeszüléssel Araminta nyert magának annyi helyet, hogy kivonhassa a kardját, és vághasson egy hosszú hasadékot a meneküléshez.

Kalózok ugráltak át a másik hajóról: csáklyáik megakadtak a korlát maradékában, és széles deszkákat toltak át keskeny hidak gyanánt. A fedélzetet elborította a vér és a törmelék, emberi maradványokkal, leszakadt végtagokkal és tetemekkel.

– Tárgyaljunk! – üvöltötte Rellowe kapitány, fülsértően éles hangon, egészen reményvesztetten, ám a másik hajó fedélzetén csak nevetett a kalózkapitány.

– Már késő, kapitány! – kiáltott vissza. – Leköltöztök mind az Elsüllyedt Földekre!

Hangja szinte harang módjára, vidáman és tisztán harsant a víz fölött. Pompás külsejű fickó volt, száznyolcvankét centi, bő, papi bíborszínre festett gyapjúkabátban, csipkés mandzsettával és aranyfonattal. Valóban a hírhedt Weedle volt az, aki egyszer egy idény alatt tizennégy zsákmányt szerzett, és túszul ejtette Lord Tan Cader legidősebb fiát.

A tapasztalatlanság Araminta esetében nem jelentett ostobaságot: tiszta, egyértelmű betűkkel virított a fedélzeten a vereség. Molloy odatántorgott hozzá, és megragadta a karját. Vágás tátongott a homlokán, kardját vér szennyezte. A hölgy lerázta magáról, és lelőtte az egyik feléjük ugró kalózt.

– Gyere velem, gyorsan! – parancsolta az eunuchnak, sarkon fordult, és meg sem állt a kabinig.

A riadt szobalányok egymásba kapaszkodva kuporogtak az ablaknál, Penulki asszony sápadtan, egy tőrt szorongatva állt előttük.

– Hölgyem, nem mehet ki többet! – szólt rá a gardedám remegő hangon.

– Mindannyian bújjatok el az illemhelyen, és egy hangot se hallassatok, ha valaki bejönne – mondta Araminta, és ismét belenyúlt a kelengyés ládába. Kihúzta a nagy, hosszú gyöngysort, anyja búcsúajándékát, és a dereka köré tekerte, a nadrágszíj alá rejtve. Kivette az eljegyzési ceremónián átadásra szánt ajándék aranyórát is, majd lecsukta és bezárta a ládát. – Hozd ezt, Molloy! – rikkantotta, majd újra kisietett, rámutatott Weedle-re, és egy mély lélegzetvétellel ezt suttogta: – Tárgyaljunk, vagy a tengerbe dobom. Dacet!

A bűbáj kisurrant az ajkai között, és látta, hogy a férfi a fülébe gomolygó ige hallatán megijed és gyanakodva körülnéz. Addig lengette a kendőjét, amíg rá nem szegeződött a tekintete, és a ládára mutatott, amelyet Molloy a hajó korlátjánál tartott.

A kalózkapitányok általában mindenből igyekeztek hasznot húzni. Egy gyarmatokra tartó, vásárolt áruval megrakott hajó értéke tízezer egyfontos aranypénzre is rúghat, amelynek legfeljebb a negyede realizálható. Egy hozományos láda viszont önmagában is érhet ennyit, vagy akár a kétszeresét is, mivel az ékszereket és selymet könnyebb aranyra váltani. Weedle-t nem akasztotta meg egy kis alkudozás, ha már kardélre hányhatja a maradék túlélőket.

– Az elején szögezzük le, hogy el van átkozva – tette hozzá Araminta –, így ha nem én nyitom ki, minden tartalma elporlad. – Ez persze nem volt igaz. Az ilyen átkok rendkívül drágák, ráadásul veszélyesek is, mert egy cseléd véletlenül megsemmisítheti az egészet. Szerencsére sok kockázattal járt volna megcáfolni a blöfföt. – Van benne egy hűségbűbáj, amelyet a menyasszonyomnak szánok – magyarázta a képzeletbeli intézkedést.

Weedle fintorgott egy kicsit, és még jobban, amikor a lány határozottan megtagadta a kinyitást, hiába nyomtak tőrt a nyakához.

– Nem! – mondta. – Veled megyek, és elviszel Kingsportba, és ha elengedsz a rakparton, ott kinyitom neked. Ki merem jelenteni, hogy a családom váltságdíjat is küld majd, ha elengeditek Rellowe kapitányt, és értesítitek őket – emelte fel a hangját a fülelő kalózok kedvéért –, így mindannyian jobban jártok, mintha a hajót vittétek volna el.

Hogy nyomatékot adjon mondandójának, körbeadta az aranyórát, és a kalózok mindannyian mormogva ábrándoztak a hasonló ékszerekkel csordultig telt ládáról. Weedle a véresebb összeütközéseket szerette – kevesebb emberrel kellett a zsákmányon osztoznia –, de nemcsak a láda tartalma vigasztalta, hanem a váltságdíj lehetősége is.

– Mit szóltok, fiúk? Engedjük futni a fiatalembert? – szólította, és feléjük hajította az órát, hogy összeverekedve kapkodjanak utána, miközben kórusban helyeselnek.

– Lord Aramin, tiltakoznom kell! – szólalt meg Rellowe kapitány neheztelve.

Miután a kardok visszakerültek a hüvelyükbe, lélekben előre hallotta a jövőbeli becsmérlő suttogásokat, látni vélte a családja elleni megtorlást. De aligha maradt más választása; az sem lett volna jobb, ha a leány erőszak és gyilkosság áldozata lesz, és elmarasztalás is csak akkor érheti, ha életben marad, ami még mindig a jobbik eset. Így hát szégyenteljes megkönnyebbüléssel leste egy helyben állva, hogy a lány megbocsáthatatlan higgadtsággal átmegy a kalózhajóra, és nyomában óvatosan átgurítják a ládát.

A Sárkányteknős elvitorlázott dél felé, a Kékkopoltyú pedig sántikálva tette meg az út hátralévő részét New Jerichóig, ahol ijedt és döbbent kiáltások fogadták. Lady Araminta vőlegényének családja (akinek nevét a diszkréció kedvéért hanyagoljuk) azonnal elküldte képviselőjét Kingsportba, majd a lány rokonai is követték.

Vártak egy hónapot, majd kettőt, de a Sárkányteknős nem hajózott be. Végül híre kelt, hogy a Redhook-sziget kikötőjében bukkant fel. Az a feltételezés csillapította a kedélyeket, hogy a kalózok engedtek a kísértésnek, és feszegették a ládát, majd amikor rájöttek, hogy az álruhás Lady Araminta rászedte őket, megszabadultak tőle.

Miután elhárult annak veszélye, hogy meg kell menteni, sokan magasztalni kezdték, de ez is hamar alábbhagyott. Hősiesen viselkedett, de becsületesebb lett volna meghalnia, ideális esetben a saját tőre által. Ráadásul mindkét szobalány hasa növekedésnek indult nem sokkal azután, hogy megérkeztek a kikötőbe.

A vőlegénye megtette a megfelelő felajánlásokat, és illendő gyászidőszak után feleségül vett egy sokkal kevésbé előkelő származású fiatal hölgyet, aki okos befektetéseiről vált híressé, és különösen értett a főkönyvekhez. Lord D. A Waye-folyónál imádkozott, feleségei gyertyát gyújtottak a Quensington Towerben, és Araminta halálának időpontja bekerült a családi könyvbe. A szobalányokkal kapcsolatban halkan, észrevétlenül megegyeztek, így a legidősebb lány rövid életének végére pont került.

A hír azonban teljesen téves volt, mert a Sárkányteknős sem a Redhook-szigetnél, sem Kingsportnál nem futott be, azon egyszerű oknál fogva, hogy három héttel korábban zátonyra futott, és lesüllyedt az óceán fenekére.

Miközben a Kékkopoltyú elhajózott, fedélzetén mindössze némi élelemmel és egy kis vízzel, Weedle kapitány bekísérte Lady Aramintát a ládával együtt a saját kabinjába. A kisasszony ösztönösen fogadta az udvarias gesztust, de a férfi nem zavartatta magát, leült az elegáns ebédlőasztalhoz, és minden jel arra utalt, hogy maradni szándékozik. A lány leste egy darabig, majd eszébe jutott az álcája, és hirtelen rájött, hogy meg fogják rontani.

Azt gondolhatnánk, hogy kissé késve ébredt rá, de Araminta általában úgy tekintette az etikett törvényeire, mint a vadászat szabályaira, és kategóriákra osztotta őket: voltak, amelyeket mindenki mindig megszegett, voltak, amelyeknek megszegése feltétlen ellenérzést váltott ki, és voltak olyanok, amelyeket megszegve az ember ráébredt, hogy szép csendben és véglegesen ki fog kopni a társasági életből. Ha egy hölgyet rajtakaptak, hogy varázskönyvet böngész, az a második kategóriába tartozott, egy szolid szórakozás egy barátnővel az elsőbe, de ha az adott hölgy éjszaka kettesben marad egy nőtlen úriemberrel, az egyértelműen az utolsóhoz volt sorolandó.

– Nős esetleg? – érdeklődött csüggedten, mert biztosra vette, hogy egy ezer tengeri mérfölddel arrébb élő, feltételezett Mrs. Weedle semmiképpen sem jelent elegendő védelmet Lady D. szemében a lánya hírnevét tekintve, varázsamulett ide vagy oda.

Weedle arcára búskomor árnyék vetült, ahogy felelt:

– Nem.

Weedle egy tengerésztiszt és egy nyugat-indiai kikötő női lakójának törvénytelen gyermekeként született, és a hölgy volt annyira ravasz, hogy a légyott feltételeként kicsikarjon egy fogadalmat a tűzhelynél, így a férfi fiatalon helyet kapott az apja hajóján. Tehetséges volt, akár tekintélyes karriert is befuthatott volna, de az apja túl sokszor vitte magával társaságba, és befolyásolható ifjúként beleszeretett egy hölgybe, aki sokkal előkelőbb származású volt nála.

Elég tekintélyt szerzett ahhoz, hogy megkérje a lány kezét, ám amint a családja megsejtette, miben sántikál, eltiltották a háztól. Ráadásul a hölgy döbbenten kinevette, amikor meg akarta szöktetni, és tetézte mindezt azzal a sértéssel, hogy kegyetlenül felvázolta neki egy táblázatban a várható helyzetüket és jövedelmüket, öt év távlatában, a lány hozománya nélkül.

Büszkeségtől és elszántságtól vezérelve megfogadta, hogy öt év múlva vagy gazdagabb lesz a lány apjánál, vagy halott. Későn jött rá, hogy rendkívül kínos helyzetbe hozta magát, ha véletlenül valamelyik istenség kihallgatta. Az ember sosem tudhatta biztosan. Akkoriban még csak tizennyolc éves volt, néhány év választotta el a saját hajójától és a jelentős díjazás lehetőségétől, ha egyáltalán megkapja, a hölgy apja pedig kivételesen gazdagnak számított.

A kalózhajók nyitottabban fogadtak egy ügyes ifjút, és nem kellett attól tartania, hogy a haditengerészet magának követeli zsákmánya oroszlánrészét, vagy unalmas konvojszolgálatra küldi. Dezertált, nevet változtatott, és fél év múlva már harmadik tiszt volt a Sárkányteknősön, az álnok Egg kapitány keze alatt. Az úriemberrel hamarosan végzett a sok drága brandy és a hőguta.

A tisztek között kisebb dulakodás alakult ki, és Weedle sajnálatos módon kénytelen volt megölni az első- és a másodtisztet, amikor azok megpróbálták érvényesíteni igényeiket a szolgálati időre hivatkozva. A másodtisztet, aki kitűnő kormányos és ivócimbora volt, kiváltképp sajnálta.

Mivel nem maradt vesztenivalója, Weedle vidáman és vakmerően folytatta, és most, hat évvel később is élt és virult, kiemelkedő vagyonra tett szert, és nem nagyon sajnálta sorsa ilyetén alakulását, bár még mindig tragikus hősnek látta magát.

– Nem vagyok nős – ismételte mélységes sóhajjal.

Cseppet sem bánta volna, ha az egész történetét elmesélheti, de Araminta nem pazarolt rá több figyelmet, túlságosan lefoglalta a saját szorult helyzete.

A heves összecsapás közepette fel sem merült benne, milyen kényes helyzetbe kerülhet. Az viszont nagyon is aggasztotta, hogy rajtakapják, és élete végéig valami templomba zárják, ahol soha nem csinálhat semmi mást, csak aszpirint készíthet, vagy özvegyeknek könyvelhet. Kibírhatatlan volt a gondolat. Ő is nagyot sóhajtott, és leült a láda fedelére.

Weedle félreértette a sóhaját, és töltött neki egy pohár bort.

– Ugyan már, ifiúr, nincs miért keseregnie! – mondta udvarias együttérzéssel. – Az én védelmem alatt nem eshet bántódása, és hamarosan visszakerül a barátai közé.

– Ó, igen – felelte a lány letörten. Nagyon bánta már, hogy valaha is váltságdíjat emlegetett.

– Köszönöm – nyúlt a bor után udvariasan.

Örömöt jelentett az ürömben a kitűnő bor és a pazar vacsora. Weedle kapva kapott az alkalmon, hogy bebizonyíthatja, milyen kiváló vendéglátó, Araminta pedig ráébredt, hogy szokatlanul éhes. Elképesztő mennyiségű marhahúst, áztatott disznópofát és darált húspástétomot falt fel, amelyeket addig persze soha nem kóstolhatott, és úgy találta, hogy a szokásos két pohár bor helyett hármat is meg tud inni.

Mire a szolgák leszedték a pudingot, már annyira megbékélt a világgal, hogy eszébe sem jutott aggodalmaskodni. Több szökési tervet is kidolgozott, ha a kalózok tényleg visszavinnék a családjához, és az is megnyugtatta, hogy a derekán elrejtett gyöngyök gondoskodnak a biztonságáról. Abból akarta a hazautazását fizetni, ha nem kapja meg a váltságdíjat, de most már inkább a függetlensége garanciáját látta bennük. Ami pedig a legjobb volt az egészben: ha megrontják, soha többé nem kell a tisztasága miatt szorongania, az összes fárasztó korlátozás a múlté lesz, és úgy érezte, ez minden fájdalmat megér.

Végül is Weedle nem is tűnt olyan elvetendő alaknak. Araminta apja legfeljebb annyit várt el egy férfitől, hogy jó házigazda legyen, brillírozzon lóháton, és becsületesen játsszon a kártyaasztalnál. Elgondolkodva szemlélte Weedle lábát, amelyre szorosan tapadt a selyem térdnadrág és a fehér harisnya. Biztosan nem kellett kipárnázni, és ha hosszú, göndör, fekete haja kissé szembeszökő is volt, a magassága és a válla ellensúlyozta, ahogy a közönséges vörös kabátját is. Szép szeme és fogazata volt, tulajdonképpen minden tetszett neki rajta.

Így hát Araminta újult önelégültséggel mondott tósztot Weedle-nek, és őszinte szavakkal legyezgette hiúságát:

– Ez volt életem legjobb vacsorája. Jöhet egy kör kockajáték?

Kicsit meglepődött, hogy nyomorult fiatal foglya máris elemében volt. Rendszerint nagyobb adag türelem és szeszes ital, valamint távolságtartó nagyúri kedélyesség kellett ahhoz, hogy egy érzékeny fiatal nemes idegei megnyugodjanak, és rácsodálkozzon vendéglátója nagylelkűségére és remek természetére. Weedle azonban készséggel gratulált magának a gyors sikerhez, és azonnal számolgatni kezdte, mennyivel juthat közelebb céljához: hogy megközelítse Lord Aramin státuszát. Általában egy hetet hagyott magának, de jelen esetben – óvatos megfontolás alapján – akár három nap alatt is sikerülhet.

Araminta, aki az elmúlt hónapokat a matrózok nyughelye fölötti kabinban töltötte, kiismerte a tengeren hánykolódó férfiak által alkalmazott vigasztaló módszereket.

– A győztes lesz felül az első menetben? – kérdezte, fejével az ágy felé bökve.

Weedle döbbenten bámulta, kétkedve beletörődött, és azzal a halvány sérelemmel vette fel a kártyáit, hogy a világ nem az elvárásainak megfelelően rendeződik. Ez a hangulata csak fokozódott, mert Araminta avatottan kockázott.

Araminta remekül érezte magát a Sárkányteknősön. A kalózok, akiknek többsége a hadi- vagy a kereskedelmi tengerészettől dezertált, nagyjából olyanok voltak, mint a Kékkopoltyú matrózai. Mivel nem sejtették, hogy nő, senki sem csodálkozott azon, hogy el akarja sajátítani a reffelés, a vitorlabontás és a csillagok szerinti navigálás fortélyait. Sőt, szórakoztató és bátor társként viszonyultak hozzá, sőt, még az üstökükhöz is érintették az ujjaikat, amikor elhaladt mellettük, jelezve, hogy nem sérti őket nemesi származása.

Weedle többnyire kitűnő társaságnak bizonyult, bár időnként Araminta megítélése szerint túlzásba vitte az érzelgősséget. Az, hogy fütyült, miközben valakit a rácsnál korbácsoltak, csak érzéketlenségre utalt, viszont kirívó túlzás volt meggyászolni egy kismacskát, amelyik holtan került elő a kabin sarkából – egyszerűen ki kellett volna dobni az ablakon, és a hajóinasokkal felmosatni a padlót.

Élvezettel fogyasztotta az ételeket, és olyan ütemben gyarapodott izomzat és magasság terén, hogy azt az ő korában bárki figyelemre méltónak tartotta volna. Kicsit aggasztotta, mi lesz, ha leveszi az amulettet, főleg miután szakálla serkent, de mivel egy kalózfalka között biztosan nem fog ilyesmit tenni, elhessegette a gondolatot, és megtanult borotválkozni.

A jövő egészen más okból tűnt fenyegetőnek. Ha egyenesen Kingsportba mennek, Araminta remélte, hogy előbb futnak be, mint a váltságdíj hordozói, és valahogy elszökhet, amíg a férfiak a summa fölött örvendeznek. Csakhogy Weedle meg akarta dönteni a tizennégy érmés nyereményből álló személyes rekordját, ezért a lehető legtovább vitorlázott a nyílt vízen.

– Biztos vagyok benne – bökte ki Araminta –, hogy már ott vannak. Ha nem kötsz ki, nem várnak örökké. Elkönyvelik, hogy meghaltam, ezért nem jössz.

A lány ezt nem tudta elképzelni, inkább minden éjjel gardedámok hadát látta maga előtt a dokkokon, akik Hórusz-szemekkel merednek rá, és kezükben láncokat csörgetnek.

– Vállalnom kell a kockázatot – közölte Weedle –, hogy tovább marad a nyakamon.

Tekintete vészesen érzelgős lett, és egyre romlott a helyzet. Araminta határozottan elutasította, hogy élete hátralévő részét egy kalózkapitány szeretőjeként töltse, bármennyire is pompás izmok feszültek a combján, bár még lehangolóbbnak találta a gondolatot, hogy még az is jobb lehet, mint beköltözni a Szent Grál-rend nővéreihez.

A kelleténél talán jobban is megkönnyebbült, amikor másnap reggel kiáltások harsantak:

– Leviatán!

Weedle sarkában ő is kirohant a fedélzetre. Kezdett beletörődni, hogy a kapitány tüstént meg fog fordulni, és meg sem áll a kikötőig, mert csak akkor tudatosult benne, mekkora kalamajkába kerültek, amikor elbotlott egy áttetsző indában, amely a fedélzeten hevert.

Feltápászkodott, és lenézett a hajó oldalán. A leviatán hatalmas, lüktető, kupolaszerű tömege közvetlenül a hajó alatt helyezkedett el, és beburkolta a hajótestet. Szélei foszforeszkálva izzottak, és aszpikos kocsonyához hasonló lágysággal hullámzott. Néhány félig megemésztett csont lebegett csupaszon átlátszó teste belsejében, egy bálna bordaívének maradványai. A vízvonalnál már halovány, fehér hab képződött a hajó körül, mert a szörnyből szivárgó sav marni kezdte a fát.

Az emberek pisztolyokkal lőtték, és kardokkal vagdosták a kemény, gumiszerű indákat, de vajmi kevés eredménnyel. A leviatán lazán feldobott még pár nyúlványt, és az egyik hegyével eltalált egy kalózt – a férfinak ívbe feszült a háta, elejtette szakócáját, szája néma, fagyott sikolyra nyílt. Az inda villámgyorsan körbehurkolta fél tucatszor, felemelte, átlendítette a korláton, és lehúzta a leviatán irdatlan testébe. A kalóz szeme rémülten és egészen elevenen meredt felfelé a zöld homályon át: Araminta látta, hogy még akkor is pislog egyet lassan, amikor elnyeli a kocsonya.

Ő maga is kardot fogott, és próbált segíteni az aprításban, mindannyiszor ösztönösen lebukva, amikor kecsesen fellibbent egy-egy újabb vékony végtag, hogy átszője a fedélzetet. Szerencsére miután megtapadtak, nem csináltak egyebet, csak kapaszkodtak, feltéve, hogy senki sem ért hozzá csillogó rózsaszín hegyükhöz.

– Hagyjátok abba, szerencsétlenek! – ordította Weedle. – Vitorlát bontani! Mindenki iparkodjon!

A kormánykeréknél állt. Araminta is beállt a köteleket rángatók sorába, és csakhamar kilenc csomóval suhantak szélirányban, vissza az Elsüllyedt Földek felé. A Sárkányteknős megszokott iramához képest siralmas lassúsággal haladtak; a leviatán jobban visszafogta őket, mint tízezer kacsakagyló. Még csak nem is háborgatta különösebben a mozgásuk, folyamatosan lökte fel újabb és újabb csápjait, és a hajó oldalai mentén fanyar, fafüsthöz és méreghez hasonló szag szállt fel. Az emberek többsége a fedélzet alatt bujkált, nehogy elérje egy nyúlvány. Weedle egyik karjával a kormányt tartotta, a másikkal pedig egy evezőt, amivel lecsapta a túl közel kerülőket.

Araminta megragadta a távcsövet, és felmászott az árbóckosárba, hogy szétnézzen: tisztán látta, hol szennyezett a víz, és kezdődik a pompás kékeszöld, a hajózási útvonalak széles, sötétebb kék sávokként tünedeztek fel a Sekély-tenger hátán. A szél mérsékelten fújt, és bármerre nézett, mindenütt csak haszontalanul, gyengén habzott a tajték, mígnem egyenletes fehér sáv jelent meg a távolban. Zátony lehetett, vagy szárazföld, amely a felszínhez közel lévén hullámtörőt képzett. Némi zöldet is látni vélt mögötte: talán egy szigetet.

Egy ökölnyi inda tekeredett az árbóc köré, amióta felment, és mérgezett hegyeik reménykedve integettek. Nem mászhatott le onnan. A suttogó bűbájjal üzente meg Weedle-nek, hogy délkelethez képest délre tartson. Végül zordan megkapaszkodott a lengő kosárban, miközben a férfi a homokpad felé hajtotta a hajót.

A leviatán maradványa, egy visszataszító zselétömeg, amely bűzösen ellepte a partig hátralévő útszakaszt, lassan ingott fel-alá a zátonyokon megtörő hullámokkal, és a Sárkányteknős roncsaival egyetemben a sziklák tetejéhez szegeződött. A hajóból nem sok maradt, csak a tatfedélzet egy része, a kabin teteje, és sajnálatos módon a főárbóc felső három és fél méternyi része. A fekete koponyás zászló lankadatlanul lobogott egy bűzös kocsonyadombból takaros szögben kimeredve.

A roncs eddig három vihart vészelt át. A túlélők csüggedten bámulták a partról, és egyre kétségbeesettebb és eszelősebb terveket szőttek arra, hogyan fogják kitépni vagy elégetni a zászlót, ha pedig nem sikerül, hogyan magyarázzák ki a haditengerészet esetlegesen megérkező őrjáratának – hiszen a rendszeres ellenőrzéseknek, illetve a közeli hajózási útvonalaknak köszönhetően joggal bízhattak a megmenekülésükben.

– Aztán kitolják a vitorlarudat, és egyenként felkötnek minket – közölte zordan Mr. Ribb, a fedélzetmester.

– Ha így is van – csattant fel Araminta, megelégelve a többiek csüggedtségét –, még mindig jobb, mint a leviatán gyomrában végezni, így legalább itt ülhetünk a parton és nyöghetünk!

Ezt célzottan Weedle-nek szánta, aki megkeseredetten és elszontyolodva ült egy pálmafa alatt. Egyáltalán nem állt szándékában a hajójával együtt elsüllyedni, bár titokban úgy érezte, kötelessége lett volna, és nehezen birkózott meg a tudattal, hogy a lehangoló menekülés csak néhány héttel hosszabbítja meg az életüket, és gyalázatos halállal fenyeget.

Aramintának az akasztás miatt nem kellett aggódnia, de hasonlóan búnak adta a fejét, mert meg volt győződve róla, hogy a haditengerészet rögtön a családjához viszi, méghozzá olyan szigorú őrizet alatt, amelyből lehetetlen szökni. Mindazonáltal nem volt hajlandó egész nap csak kókuszdiót enni, majmokat dobálni kövekkel és siránkozni.

Egy vénséges, öreg hegycsúcsból állt a sziget, sűrű zöld növényzet borította, és szinte mindegyik sziklája közvetlenül az óceánból emelkedett ki. Ahol a zátonyok megtörték a hullámok erejét, természetes kikötő alakult ki, és ott leltek rá a menedéket biztosító, keskeny, fehér homokos sávra is. A kétoldalt magasodó sziklafalakra felkapaszkodva Araminta belelátott a szinte kristálytiszta vízbe, a szirtek tövéhez, amely tovább nyúlt meredeken a mélybe, sőt néhány helyen elsüllyedt fák fakószürke lándzsái meredeztek.

Vadászat közben, a dzsungel mélyén egy régi ösvény romjait is megtalálták: sima, egyenetlen, krémfehér kövekkel rakták ki, és a sziget belseje felé vezetett. Senki sem akarta követni.

– Az Elsüllyedtek építették – hőköltek vissza, és különféle babonás mozdulatokat tettek.

Azt sem engedték, hogy Araminta továbbmenjen egyedül.

Három nappal és egy felhőszakadással később azonban a fekete zászló még ugyanolyan kevélyen meredt ki a vízből, és egyre jobban fenyegetett az akasztás rémképe. Araminta ismét megpróbálta rávenni a többieket a továbbhaladásra, néhányan beleegyeztek.

A keskeny ösvény felkígyózott a hegyoldalon, időnként feltűnt mellette egy-egy mélyedés a sziklafalban, bennük szobrok mohás maradványaival. A kaptatón helyenként mászniuk kellett, mindössze keskeny párkányok szolgáltak kapaszkodóként. Araminta nem szívesen gondolt bele, milyen nehéz zarándoklat lehetett ez háromezer évvel korábban, az Elsüllyedés előtt, amikor az ösvény a hegy lábánál kezdődött, nem pedig a csúcs közelében. A férfiak minden fülkénél elborzadtak, de semmi sem akadályozta őket a mászásban, legfeljebb por került az orrukba, prüszköltek, és Jem Gorey-t megcsípte egy darázs.

Az ösvény egy szentélynél ért véget, amely ingatagul és törékenyen magasodott a csúcson. Két hatalmas oroszlánasszony szobra terpeszkedett a kapujánál, súlyos mellük és sörényük finom részletei oly sok év után is tökéletesen megmaradtak. A szentély teteje mintegy hat méter magasba nyúlt, finom oszlopai vékonyabbak voltak Araminta csuklójánál, mindegyik hosszúkás, kecses női alakot ábrázolt, és a szarufákról még mindig hatalmas, tiszta fehér, fátyolszerű függönyök lógtak. Középen egy fehér kőből készült oltár állt, rajta széles, ragyogó ezüsttálca.

– Szélistennő – állapította meg Mr. Ribb komoran. – Szinte biztos, hogy a Szélistennő, itt nem megyünk semmire. Ne marháskodj, Porlock! – tette hozzá, marconán nézve az egyik hajóslegényre. – Érjen annyit a tyúkszaros életed, hogy ne nyúlkálj!

– Csak egy pillantás! – védekezett Porlock, és miközben mereven nézte az ezüsttálcát, rátette lábát a kapu első lépcsőfokára.

Az oroszlánasszonyok megmoccantak, ébenfekete szemük kipattant, és megfordultak, hogy ránézzenek. Hátratántorodott, vagyis próbált: lába a lépcsőhöz ragadt.

– Segítség, fiúk! – óbégatott. – Fogjátok meg a karomat, emeljétek…

Senki sem ment a közelébe. Az oroszlánasszonyok malomkőhöz hasonlóan csikorgó zajjal hatalmas hátsó mancsaikra emelkedtek, és komótosan közelebb mentek hozzá. Megragadták a karjait, és egy laza mozdulattal kettészakították, aztán tovább darabolták.

A többi férfi szanaszét menekült lefelé a hegyoldalon, és az oroszlánasszonyok arrafelé fordították a fejüket, hogy megnézzék őket maguknak. Egyedül Araminta nem menekült, megvárta, amíg a többiek továbbállnak. Az élő szobrok visszatelepültek a helyükre, de résre nyitott szemükkel továbbra is őrködtek a szentély fölött.

Araminta egy darabig vívódott magában. Olvasott erről eleget, tisztában volt a veszélyekkel. Nem akart ő is örökre ideköltözni, hogy gondozza a szentélyt, és könnyen lehet, hogy nem csak a férfiakat büntetik meg, ha bemerészkednek. A forrásokból ugyanakkor azt is kiszűrte, hogy Iuno rokonságban állt a szél istennőjével: a régi római templomokban az oroszlánasszonyok álltak szolgálatába, és nyilvánvalóan a végzet hozta ide, még nem született jóvátétel az apja arcátlanságáért. Ha pedig nincs mersze szembenézni vele, nem is érdemel különb sorsot, mint hogy egész hátralévő életében bezárják egy csendes templomba.

– Rendben! – mondta végül hangosan, és nyakához nyúlva levette az amulettet.

Fel volt rá készülve, hogy egyszeriben újra a korábbi testében találja magát, kisebbre zsugorodik, ám az átalakulás most is szinte észrevétlen volt. Lenézett a karjára és a lábára, amelyek megtartották hosszukat, és nehéz izmok feszültek bennük. Semmit sem veszített időközben felszedett súlyából, sem a magasságából. Keble kidudorodott az inge alól, csípője és dereka megállapodott, hogy egy-két centit ide vagy oda csúsztak, és amikor megérintette az arcát, azt is kicsit másnak érezte – eltűnt a szakálla, jegyezte meg hálásan –, de ez minden.

Az őrök kétkedve néztek rá, amikor felsétált a lépcsőn. Felkászálódtak az érkeztére, és egészen az oltárig követték, időnként előrehajolva, hogy gyanakodva megszimatolják. Araminta letekerte a gyöngysort a derekáról, és beletette az egész opálosan-ezüstösen fénylő ékszert az áldozati tálba.

Az oroszlánasszonyok elégedetten tértek vissza a helyükre. A függönyök felemelkedtek és megremegtek egy hirtelen széllökéstől. Megszólalt az istennő: szép ajándék, és már régen nem áldozott nekem senki, vajon mit akar Araminta?

Nem hasonlított a télközepi ünnepre, amikor a médium átlényegült és jósolt, sem az augusztus elején bemutatott templomi szertartásokra. Az Elsüllyedtek istennője elég józanul beszélt, nem is igazi hangon, csak ahogy a szél emelte fel és eresztette le a függönyöket. Araminta viszont így is tökéletesen felfogta, ahogy azt is, hogy csupa helytelen válasszal készült. Az istennő nem kis szívességet ajánlott, nem valami láthatatlanná tévő bűbájt, vagy egy kulcsot, amivel kioldhatja a láncokat, sőt, a szigetről sem segített neki menekülni. Kérdést szegezett neki, és arra őszintén válaszolnia kellett.

Könnyebb lett volna megmondani, mit nem akart Araminta: hazamenni és kolostorba jutni, meg a gyarmatokra kerülni feleségnek. Sem fogoly, sem szép hölgy, sem egy kapitány szeretője, sem álcázott ember nem akart lenni örök életére. Persze időnként ezekben is kedvét lelte, viszont amit szívből akart, és amit végül az istennőnek mondott: kapitánnyá válni, a saját élete kapitányává, szabadon.

Szép kívánság, mondta az istennő, szép ajándékért. Fogd az egyik gyöngyöt, menj le, és dobd az óceánba.

Araminta kivett egy gyöngyöt a tálból: könnyen lejött a szálról. Leereszkedett a keskeny sétányon, egészen a partig, elhaladt az őt bámuló és riadtan keresztet vető férfiak mellett, és bedobta a gyöngyöt a természetes kikötő tiszta kék vizébe.

Egy pillanatig nem történt semmi, aztán hirtelen tajtékzani kezdett a víz felszíne, fehéren, mint a tej. Nagy morajlással és remegéssel váltak szét a hullámok, és a darabokra tört Sárkányteknős kiemelkedett a mélyből, lesodródott róla a hínár és a víz. Egy pillanatra láthatóvá váltak a bordái és a gerince a félig megrágott hajótest résein, aztán fellendültek az oldalán a habok, és csillogó, töretlen gyöngyfelszínt hagytak maguk után. A fedélzet sima fehér fából épült újjá: magas, karcsú nőalakokat ábrázoló árbócok szöktek a magasba, és hatalmas fehér vitorlák bomlottak ki a semmiből feltámadó szélben, finoman megtöltve a vásznakat.

A hab visszaomlott a vízre, keskeny gyöngyházszínű mólóvá szilárdult, amely benyúlt a partig, hogy kivezesse a hajóhoz. Araminta megfordult, és belenézett a megrökönyödött Weedle arcába.

– Ez az én hajóm – jelentette be –, és szívesen látom magát az összes emberével együtt, ha a haditengerészet megvárása helyett inkább nálam vállalna szolgálatot.

Hátrafésülte a haját, összekötötte az ingéből kihúzott cérnával, és kilépett a dokkra. Már majdnem a hajónál volt, amikor Weedle is a mólóra pattant, és utána kiáltott:

– Aramin!

A hölgy megfordult, és ragyogó mosolyt villantott rá.

– Araminta – helyesbített, és felment a fedélzetre.

Az „Araminta, or, The Wreck of the Amphidrake” először a Fast Ships, Black Sails című kötetben jelent meg, a Night Shade Books kiadásában 2008-ban. A csodás antológia Jeff és Ann VanderMeer által szerkesztett kalóztörténeteket foglalt magában.

TANÍTÁS UTÁN

A Solomancia-trilógia írása során egészen korán megfogalmazódott bennem, hogy a sztori lényege végső soron El, Orion és a barátaik küzdelme egy olyan világért, ahol másféle történetek is helyet kaphatnak: amilyenekről ők is szívesen képzelegtek. Most egy ilyen következik.

Elég nehéz volt lassan és halkan elosonni Jayne ágya mellett anélkül, hogy felébresztené, de Beata végül diadalittasan becsukhatta maga mögött az ajtót. Az érzés egy darabig még hajtotta a sötét folyosón, de jó pár ajtó elhagyása után motoszkálni kezdett benne a sejtelem, hogy talán mégsem volt olyan jó ötlet kiosonni. Vacsora alatt, a világos ebédlőben sokkal észszerűbbnek tűnt, mint most, amikor a kezében tartott vézna kis szellemgomba fénye alig verődött vissza a falakról, és a víz halk csöpögése egyszerre hallatszott valahonnan és mindenhonnan, és mindkét oldalon zárva volt az összes bejárat, amelyek a kollégiumi szobákba vezettek.

A beiktatás előtt kapott iskolai kézikönyv gondosan rendelkezett mindenről: ne járj egyedül a lépcsőn, ne menj ki egyedül a mosdóba, minden sarkon a halál leselkedik rád, a menzán figyelj az asztalodra evés közben, ügyelj a könyvtári helyedre, körültekintően járj el a projektekkel kapcsolatban, óvd a fejedet, amikor belépsz az órákra, vigyázz, vigyázz, vigyázz, vigyázz, vigyázz, és ha nem teszed, ezerféle szörnyű malifikár vethet rád magát, amelyek könnyen kiszúrnak és rögtön felfalnak.

– Miért kell odamennem? – kérdezte, és rémülten nézett fel Mamára, Baba Dankára és Baba Jadwigára, akik a válla fölött olvasták a levelet.

– Ne aggódj! – mondta Mama. – Ez csak túlzott óvatosság. A Hívás óta még nem írták át a figyelmeztetéseket. Azt akarják, hogy legyél résen, ennyi.

Egyetlen más lehetősége volt, amit Baba Danka is megtett Mamáért, és Baba Jadwiga is Baba Dankáért, illetve a saját anyja is érte: lefeküdt és álomba merült egy mély barlangban, ahol ők és a korábban élt bábák aludtak, hogy hét évvel később erejük teljében, olyan elmével és testtel ébredjenek fel, amelyre nem is emlékeztek. Amikor pedig Beata azt mondta, szívesebben fogadná azt a sorsot, mint azt a borzalmas iskolát, ismét a fejüket rázták, és elismételték, hogy ez már nem biztonságos.

A Hívás óta kevesebb malifikár portyázott, de a legelvetemültebb fajták, a bendőszájak mohók maradtak, és még eltökéltebben vadásztak. Hat hónappal korábban egy példány még a kunyhójukhoz is odavetődött, és csak azért menekültek meg, mert a krasznoludkik még épp időben figyelmeztették őket, hogy iszkoljanak ki a hátsó ajtón. A hoppon maradt bendőszáj egy hétig maradt a házikóban, a visszatérésükben reménykedve, minden zsebbe és zugba befurakodott, az összes morzsát felfalta Baba Danka szekrényeiből, és kiszívta az összes manát a holmijukból. Amikor hosszas dühöngés után végül feladta és elment, arra tértek vissza, hogy szinte minden szakadt, törött vagy porrá lett.

A barlangba is bement. Ott nem volt mit összetörnie, és nem olyasfajta mana rejlett benne, amit kiszívhatott volna, de látták a porban a lábnyomait. Az alvókat pedig nem lehetett megmozdítani.

Ugyanakkor a kézikönyv alapján legalább annyira taszítónak tartotta az iskolát is, és Beata a lelke mélyén kételkedett benne, hogy Mama tudja egyáltalán, miről beszél. Korábban esélyük sem volt a Solomanciát választani: szegény boszorkányként éltek egy szegény országban, és egyikük sem járt soha enklávéban. Csendben, a megszokott módon tengették életüket, mélymágiával foglalkoztak, amelyet a legtöbb malifikár nem szimatolt ki, és szinte sohasem akadtak össze más boszorkányokkal. Ha felszállt a buszra, hogy találkozzon Krystynával, a bábák előtte és utána is fél órán keresztül ecsetelték, milyen elképesztő és csodálatos ez a barátság a két lány között, ám aggodalom is kiült az arcukra, mintha magukat is próbálták volna meggyőzni arról, hogy normális és biztonságos Beata számára egy másik boszorkánnyal összejárni, még ha csak a kávézóba vagy a bevásárlóközpontba mennek is, temérdek mundán közé.

Végül Krystyna vette rá, hogy menjen el. Ő Szczecinből származott, és az apja a Solomanciába járt.

– Így volt – mondta, átfutva a kézikönyvet. – De a Hívás óta sokkal jobb. Naná, hogy jönnöd kell! Szövetségesek leszünk, segítünk egymásnak. Minden rendben lesz.

Minden rendben is volt. Kiderült, hogy a kézikönyvre mindenki fütyül. Még a sok manával rendelkező enklávék sem tartották be a szabályok felét sem. Igen, jó ötlet volt társasághoz csapódni, ha hétfő reggel valaki lement a műhelybe; egy varsói másodéves azt tanácsolta Krystynának, hogy egész évben tegyen félre egy kis manát, hogy a későbbi szakaszban készíthessen egy pajzsot, vagy egy előre figyelmeztető varázslatot, arra az esetre, ha egy kóbor emésztő, vagy egy kis mimikus bujkálna valahol. De ennyi az egész. Sem sztriga, sem karanja, sem lesi, sem másfajta szörny nem bukkant fel.

Egy másik elsőstől tudta meg, hogy a nagy malik nem jutottak át valamin, amit kapuőrnek neveztek, és ami a kézikönyvből teljesen kimaradt. Egy diáktársa azt mondta malifikáriatudományok órán, amit a többség inkább tanulószobának használt, hogy egy varázslóról van szó, akit az enklávék béreltek fel az iskola őrzésére, de Beatának valami nem stimmelt – mégis, hogy lehet ilyesmit kifizetni? Nem ismert olyan elsőst, aki valaha találkozott volna vele. Valaki szerint egy új, különleges és költséges mágikus kerítést állítottak fel. Ez sem stimmelt: miért nem csinálták meg korábban? De végül is nem tudhatta, mi stimmel.

Olyan volt ez, mint maga a Hívás: annyi történet keringett róla, hogy még egy boszorkánynak is nehezére esett kideríteni, mi történt valójában. Tudták, hogy megtörtént; még az erdőben is hallották a távolról beszivárgó dalt, és azt is hallották, ahogy az erdő mélyén élő, öreg vad lesi, aki időnként gyerekeket rabolt, a hang forrása felé csörtet. Nem is tért vissza. Baba Jadwiga azt mondta a krasznoludkiknak, hogy bújjanak az odúikba, és megmentésükre puha viasz füldugót nyomott a kezükbe. De sejtelmük sem volt róla, kinek a műve volt, hogy sikerült, és mi célt szolgált. Mama azt mondta, hatalmas változás hozott, de annyi különféle mesét terjesztett annyi különféle száj, hogy még a bábáknak is nehezére esett leszűrni az igazságot. Évekbe telik, míg végighallgatják az összes történetet, és fáradhatatlanul kell rázogatni a szitát, hogy a szél elhordja a pelyvát, és csak az igazság maradjon meg.

Beata azt sem tudhatta, mi igaz a kapuőrrel kapcsolatban. Talán minden feltevésnek van igazságmagva. A Hívás annyi malival végzett, hogy nem maradt betolakodó, a mágikus kerítés pedig távol tartotta a bendőszájakat, és akár egy varázsló is képes volt felügyelni. Ugyanakkor a suliban nem a malifikárok okozták a legtöbb sérülést és halált, hanem az elrontott varázslatok – a diákok olyan ostoba hibákkal robbantották fel vagy mérgezték meg magukat, hogy a Babák belehaltak volna a szégyenbe, ha Beata ilyesmit művel. Ezzel próbálta vigasztalni magát.

Az egyetlen szabály, amit továbbra is betartottak, még a végzősök is, a kijárási tilalom volt. Mindenki egyetértett abban, hogy éjszaka veszélyes kódorogni, bejöhetnek malik, ha nem akadnak fenn azonnal a kerítésen. Amúgy sem volt kellemes élmény takarodó után kint maradni: kialudtak a lámpák, megszólaltak a riasztók, és csak akkor derült ki, hogy a ténfergő véletlenül más szobájában kötött ki. Állítólag ezzel akarták megakadályozni a késő esti felfedezőutakat – és a nem kívánatos románcokat.

Ez viszont lehetetlenné tette a szobacserét is. Ha módja nyílik rá, Beata már a beiktatás utáni napon elcserélte volna a szobáját. Seperc alatt lecsaptak volna Jayne-re. Valamelyik agyalágyult. Beata pontosan tudta, hogy a bábák elítélően fogadnák ezt az érvelését. Továbbra is próbálj barátkozni, Beatko, az a lány biztos segít majd neked, mondta volna Mama. A kézikönyv is felkészítette őket az iskola új működésmódjára: szobatársadat bonyolult módszerrel választották ki számodra, öt mestermágus technikájával, amely figyelembe veszi az affinitások összhangját, a személyes összeférhetőséget és a jóslatokat is, csakhogy ez is ostobaság volt, mint minden más. Vagyis nem egészen: őt nyilvánvalóan úgy választották ki, hogy Jayne kedvére tegyenek.

Elárulva érezte magát, amikor felidézte a kezdeti izgalmat: szobatársa talán valahonnan a világ másik feléről fog származni – olyan messze az erdőtől, mintha a holdról jött volna. Még a lélegzetét is visszatartotta az elképzelt találkozáson tűnődve, amikor hirtelen elolvadtak a barlang durva kőfalai, és átvették helyüket az új, szűkös kollégiumi szoba tompa fémfalai, és átellenben ott állt egy lány, három jókora táskával a lábánál és egy csillogó erőelosztóval a csuklóján.

Krystyna gratulált neki, amikor a vacsoránál megtalálták egymást, és Beata bemutatta őt Jayne-nek, noha a szobatársa csak egy „sziát” eresztett meg, és elment enni a saját enklávéjából érkezett többi elsőssel. Nem hívta oda őket az asztalához, még Beatát sem. Az ő asztaltársaságának összes tagja – Krystyna és a szobatársa, a szingapúri Huilang, aki beszélt angolul, kínaiul meg még hat nyelven, köztük oroszul is, amit Krystynának is tanulnia kellett az iskolában, valamint egy Janusz nevű fiú Poznanból, meg a szobatársa a spanyol származású, furfangszakos Maceo – irigykedve bizonygatta, hogy az enklávista szobatárs kész főnyeremény. Rengeteg furfangtárgyuk volt, temérdek izgalmas, modern varázslatot ismertek, ráadásul a szüleik ki tudták fizetni a súlykvótán felüli extrát.

– Talán egyszer téged is meghív! – lelkendezett Krystyna.

Beata titokban kétkedve fogadta az ötletet: ha Szczecint is nagynak és zajosnak látta, milyennek találná Chicagót? Mégis úgy érezte, mintha megütötte volna a főnyereményt, mintha váratlanul egy egészen más világba nyílt volna ajtó.

Aztán vacsora után visszament a szobájába, és ott találta Jayne-t, aki nemcsak a magával hozott három táskát pakolta ki, hanem két másikat is – azokat az egyik végzős diák hagyta hátra neki. Szanaszét hevert a holmija, és némelyiket Beata könyvespolcára és komódfiókjába rakta… méghozzá a legfelső fiókba! Álságosan hátravetette belépő szobatársának:

– Ugye nem bánod? Feltűnt, hogy nálad még van hely. Néha kölcsönkérheted a cuccaimat.

– Igenis bánom! – vágta rá Beata.

Akkor még nem is a düh beszélt belőle, csak kicsit méltatlankodott azért, hogy nem kérte a hozzájárulását, de a többiek meggyőzték, hogy tekintse magát szerencsésnek, és amúgy tényleg volt hely a szobában, mert szinte az összes saját súlykvótáját arra használta, hogy egy nagy zsák földet hozzon magával, valamint alkatrészeket az ágya alá szánt, tárolására szolgáló fafiókhoz. Meg is akarta magyarázni Jayne-nek, hogy neki is szüksége van a helyiségre: a nagy fiókban gombát akart termeszteni, hogy kiszáríthassa a könyvespolcokon, aztán bekerüljenek a komódfiókokba.

Mielőtt azonban még valamit hozzáfűzhetett volna, Jayne felegyenesedett, megfordult, és karját a mellkasa előtt összefonva, ridegen így szólt:

– Én Warren, a chicagói dominus lánya vagyok. Biztos, hogy bánod?

Beata csak meredt rá, majd így szólt:

– Én pedig a Görbe Erdő boszorkánya vagyok. Amit rossz helyen hagysz, az reggelre elporlad.

Hüvelykujjával megérintette az orrát, és köpött is, hogy valóra váljon.

Jayne dermedten nézett rá, majd durván felnevetett:

– Ja, persze!

Nagy ívű mozdulattal pajzsvarázslatot helyezett az összes holmijára, majd másnap reggel sikoltozva ébresztette fel Beatát, mert az átok természetesen hatott, és elhamvasztott minden félig-meddig elöl hagyott tárgyat, nemcsak a kis szobrocskát, amelyet Jayne szándékosan Beata könyvespolcán hagyott, hanem a nyeglén székre hajigált ruhákat, a földre dobott könyvet és az íróasztalán szétszórt jegyzetfüzetet és tollakat is.

– Miféle idióta tesz ilyet? – ordított Jayne. – Az egy védőszobor volt, te barom! Olyan erős, hogy meg tudja védeni az egész szobánkat!

– Még hogy én idióta? Nem kellett volna olyan helyen hagynod, ahová nem való – vágott vissza Beata hidegen. – Ez nem múló átok, ha esetleg ezt sem tudnád.

– Tessék? – sikoltott fel Jayne.

Egészen addig nem akarta elhinni, amíg az egyetlen kint hagyott tárgy, egy papírlap, másnap reggelre szintén porrá nem omlott.

Jayne elment panaszkodni az enklávéja egyik végzős diákjának, aki feljött a szobájukba, felvett egy furcsa szemüveget, és alaposan körülnézett.

– Hát, ez őrület! – Beata felé fordult: – Hogy csináltad ezt?

Beata vállat vont.

– Magára vonta.

Így működtek az átkok, legalábbis az őszinték. Baba Jadwiga lecsavarta volna a fülét, ha olyasvalakire méri ki, aki nem vonta magára, vagy nagyobbat szór a megérdemeltnél, de akinek volt egy csöpp esze, tudta, hogy a boszorkányokkal való gorombáskodás valamilyen büntetést von maga után. Nem is volt ez átok, épp csak egy kis meglegyintés.

– Szóval egyezségalapú ige – bólintott a végzős.

– Miféle egyezség? – dühöngött Jayne. – Kamu az egész!

– Aha, persze! – A végzős a kezével hadonászott, mintha szálldosna körülötte valami. – Látom a vonalait. Te irányítod.

– Hogyan? – értetlenkedett Jayne.

– Te működteted – magyarázta a végzős. – Valamivel bevonzottad, így rád kulcsolódott a varázslat. Én karácsonyig már hagynám, akkor úgyis hazamész, és majd a rangidős gyógyítók elintézik. Mélyreható beavatkozás nélkül nem szabadulsz meg tőle, és ha valamit elrontasz, a pöpec kis animavérted látja kárát.

– Ugye csak viccelsz? – kérdezte Jayne.

A fiú levette a szemüvegét, és vállat vont.

– Rajtad áll. Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek! – mondta, és kisétált a szobából.

Jayne mérgesen nézett és sziszegett Beatára:

– Ezt még megbánod!

Azzal ő is kiviharzott.

Beata elégedett volt magával, bár ez nem tartott sokáig. Jayne ezután jobban ügyelt a dolgaira, de nem fizetett túl nagy árat a botlásáért, cserébe elmondta az enklávéja többi tagjának is, milyen átkot kockáztatnak, ha szembeszegülnek Beátával, így normálisan viselkedtek vele, ugyanakkor gondosan kerülték. Ez pedig azért volt baj, mert az enklávisták őriztek minden tartalék holmit és manát.

A kézikönyvből azt is megtudták, hogy csak egy kicsi, legfeljebb tizenöt kilós zsákot vihetnek be magukkal, amit Beáta tiltakozással fogadott:

– De hát egy évre lehetetlen mindent bevinni!

Krystyna elmagyarázta neki, hogy érdemes kiemelkedően jó dolgokból sokat vinni, a többit meg csere útján megszerezni. Így Beata, miután egyeztetett Mamával és a bábákkal, eldöntötte, hogy csak a legfontosabb kellékeket viszi fényt nem igénylő gombák termesztéséhez, amelyeket aztán jó eséllyel rávehetett érdekes dolgokra, és egy-két csepp bájitalnál több táplálékra nem volt szükségük. Miután megmutatott közülük párat Krystynának, ő is buzgón dicsérte a választását.

Most viszont úgy alakult, hogy senki sem volt vevő a portékájára. A gombákat rendszerint senki sem tartotta nélkülözhetetlennek. Nem sok hasznukat vették ebben az intézményben. Volt köztük olyan gomba, amely egy éjszakára kényelmes kis kunyhóvá változott, ha az erdő talajára dobták, és olyan is, amit ha valaki feldarabolva, vízzel keverve a hajába kent, egy órára olyan szép lett, mint a kikelet. De a Solomanciában ilyesmire nem nagyon volt szükség.

Beata remélte, hogy alkímiaórán kap néhány hasznos bájitalreceptet, amellyel aztán sok, ugyanolyan célra való gombát termeszthet a csereberéhez. De váratlan módon első feladatként egy eufóriaelixírt kapott: nem volt teljesen olyan, mint az ópium készítése, mégis arra emlékeztetett. Az ilyen cseppekkel nevelt gombából könnyen termeszthetett és eladhatott volna egy egész fiókra valót, de jól tudta, mit mondtak volna a bábák és Mama: egészségtelen és veszélyes ilyesmit bevenni.

Leszámítva azt az esetet – mint azt néhány nappal később a könyvtárban felhasználási módok után kutatva megtudta –, ha a célszemélynek sérült az animája. Beata még sosem hallott ilyesmiről, csak úgy tudta elképzelni, hogy egy súlyos mágikus baleset során történhet meg valakivel, aki pajzs nélkül túl közel áll. Ilyen esetben az elixír ereje az animát erősíti, nem alakul ki kótyagos vagy beszívott állapot.

Történetesen az egész iskolában egyedül Jayne szenvedett el hasonlót, ezért hetente egyszer ivott is egy adagot az említett bájitalból. Mivel nem jeleskedett eléggé az alkímiában, nem tudta magának megfőzni, másoknak fizetett érte, ez viszont drága mulatság volt, és a szülei ezért költöttek manából még az ő mércéjükhöz képest is egy egész vagyont az extra súlykvótára a beiskolázásnál, hogy legyen mit elcserélnie.

Beata dúlt-fúlt, amikor ezt megtudta, és rájött, hogy ezért lett Jayne a szobatársa: hogy kedvező áron hozzájusson ahhoz, amire szüksége van, és neki kell megalázó módon hálával fogadnia, hogy ezt a kedvező árat kifizeti neki, garantálva, hogy viszonylagos kényelemben evickéljen végig az iskolán.

Viszont bevétel híján kezdtek megjelenni az életében a kényelmetlenségek, és egyre romlott a helyzet. Minden este ki kellett mosnia két alsóneműjét és egy pár zokniját, hogy másnapra megszáradjanak, de hamar szétfoszlottak. Örült, hogy hallgatott Danka Babára, és hozott két jó vászonruhát, mert azokban aludni is tudott, és jobban bírták az öblögetést, de azok is mállottak és koszolódtak, mert a mosóigéhez eukaliptuszlevelekre volt szüksége, és nem tudott többet szerezni. Elhasználta a fogkrémjét, a tollából kifogyott a tinta, két napja pedig kicsúszott a szappan a kezéből a zuhany alatt, és öt darabra tört, amelyek egy kivételével a lefolyóban kötöttek ki. Tudott volna fogkrémet, tintát és szappant készíteni magának, de egyik hozzávalóhoz sem juthatott hozzá csere útján.

Jayne-nek viszont mindene volt bőven, még barátai is, vagy, ahogy Beata fogalmazott, követői. Összeverődött körülötte egy kis csapat, nem enklávisták, bár kétségbeesetten szerettek volna azok lenni, és esténként átjöttek a szobájába kártyázni takarodó előtt, a Jayne által biztosított finomságokat majszolgatva, nevetgélve, Jayne minden mondatára bőszen helyeselve, szép, tiszta ruhában. Az iskolai feladatokat éppúgy hanyagolták, mint Beatát.

Tegnap pedig, utolsó cseppként a pohárban, Beata három új feladatlehetőséget kapott alkímiaórán: egy másfajta, de számára hasonlóan haszontalan eufóriaelixírt, és két másik, egyébiránt csodás nedűt – az egyik kis időre kiváló matekossá tette fogyasztóját, a másik a gyomrot hűsítette hatékonyan –, amelyekkel viszont hozzávalók híján semmire sem ment.