Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ RÉSZ

A meteorométer és a telefot

Amelyben szó esik a bibliofonról, a városi csővasútról, az államgazdaságról és a szerelemről

Az egyetemi kinematográf és a 8960. évi rettenetes kataklizmák

A házassági vizsgálat

A Sugár-hegyi kórház

Előkészületek az utazásra és az ezt megelőző beszélgetések

Hogyan írják a történelmet?

Szorultságban

Mi történt Kentropolban?

Triagul a helyzet magaslatán

A katasztrófa Kentropolban

A párizsi hajótöröttek

Válságos helyzet

MÁSODIK RÉSZ

A visszatérés

A katasztrófa mérve

A kentropoli gazdasszonyok nagy zavara

Hérakleopol

Egy különös eset

Újabb és rettentőbb katasztrófa

Az első ellenségeskedések

A sötét tükrök

A Vörös-hegyek

Az ibolyaszínű felhők

HARMADIK RÉSZ

A helyzet mindinkább bonyolódik

Pihenő a sivatagban

A Virágos Forrás oázisa

A legértékesebb szerzemény

Mit találnak a romokban?

A hullámok diadala

Neokentropol

Végszó, amely előszó is lehetne

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henri Allorge

A NAGY KATAKLIZMA

Fordította
Schmidt József

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-637-9 EPUB
ISBN 978-963-559-638-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
Le grand cataclysme Roman du 100e siècle

első kiadás: 1922

a borító Vaszilij Kandinszkij (1866 – 1944) Tél
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

A meteorométer és a telefot

- Kedves papa, milyen idő lesz két hét múlva, azaz a második hold harmadik napján?

- Mindjárt megmondom neked, kedves Sinusia. Hadd nézem meg a meteorométert.

Ez a kissé feltűnő párbeszéd Sphéridés Altair tanár dolgozószobájában vagy inkább laboratóriumában folyt le, a Jupiter-fasor legszebb lakásai egyikében Kentropolban, időszámításunk 9978. esztendejében.

Hozzá kell tennünk, hogy Kentropol a 9000. év óta a fővárosává lett annak a tömegnek, amely a 8960. évi rettenetes kataklizmák folytán a Földközi-tenger mellékeiről, különösen az afrikai partokról, ide menekült. Itt pontosult össze a föld érezhető kihűlése következtében az emberi nemnek, legalább legcivilizáltabb képviselőinek, élete.

Kentropol a valamikor Tunisznak nevezett területen feküdt. Itt voltak a legtudósabb mérnökök, matematikusok és csillagászok ebben a században, amely jobban megérdemelte a Tudomány korszaka nevet, mint bármely másik. De más nagy városok is voltak, amelyek mindegyikében igen kiváló férfiak éltek: Hérakleopol, Marokkó helyén; Colombopol, Amerika egyetlen maradványa; Australopol, ahol Ausztrália élt tovább; Gangopol, India fővárosa, és Sinopol, a mandarinok ősi birodalmának utolsó nyoma. A föld népessége nagyon megcsökkent, de a még élő emberek csaknem mind lángelmék vagy kiváló és igen művelt szellemek voltak.

Altair tanár ezalatt megnézte a meteorométer nevű igen érzékeny műszert, amelynek segítségével meg lehetett állapítani, hogy milyen idő lesz.

- Reggel egy kis eső lesz, mondta, de délután s a következő két napon igen szép lesz az idő.

- Ah! Annál jobb. Mert Aphélia és Parhélia Elliptine barátnőimmel, fivérükkel, Hélikosszal, és Triagul Parabolis úrral tervbe vettük, hogy kirándulunk Párizs és London romjaihoz.

- Igen jól van, gyermekem, de vigyázzatok! Számba kell venni, hogy még ily rövid utazásom is történhetnek balesetek. Avionjaink ugyan csodásak és bátorságosak, de tökéletességük ellenére egy kicsiség megzavarhatja a precíziós gépek működését.

- Légy nyugodt, atyám! Hélikos, amint tudod, elsőrangú mérnök; Parabolis úr igen komoly és igen ügyes fiatalember; én magam elég erős vagyok az elméleti és gyakorlati mechanikában.

- Jól tudom, Sinusia. Mindig büszke vagyok, ha arra gondolok, hogy a Tudományok Világakadémiája neked ítélte oda nagydíjai egyikét Tanulmány a villanyosság néhány új házi alkalmazásáról című művedért.

- Hasznát vettem a te tudós előadásaidnak.

- Ez mindegy. Legyen rá gondotok, hogy lássátok el magatokat szállóernyőkkel és huzal nélkül való telefonokkal, hogy szükség esetén segítséget kérjetek. Én könnyen segítségetekre repülhetek könnyű aeroplánommal, noha óránként alig tesz meg ezer kilométert...

- Ne félj, kedves papa! Inkább arra gondolj, hogy felőrlő munkásságodat pihend ki s ha kedvemre akarsz tenni, jöjj nyomban a szalonba s végy magadhoz egy tubus illatszert. Én a házi munkához látok.

Itt meg kell magyarázni, hogy „egy tubus illatszert magához venni” Kentropolban annyit jelentett, mint valamikor, például a huszadik század barbárjainak idejében, egy csésze teát inni. Ezek az illatszerek nem csupán kellemesek voltak, hanem táplálók és idegcsillapítók is.

Mialatt a tanár lelkesen folytatta számításait, leánya, mint az imént mondta, háztartási teendőkkel foglalkozott. Már régóta gépekkel, illetőleg a villanyosság felhasználásával végeztek mindent. Minden ház kapott villanyosságot s igen egyszerű gépezetek segítségével, minden közvetítő huzalrendszer nélkül, tetszése szerint való energiává változtathatta. Ez a villanyosság szüntelenül, mint az eső, özönlött ama nagyszámú fejlesztő állomásokról, amelyek részint az óceán partvidékein, részint a Szaharában voltak felállítva s a tenger árját használták föl, illetőleg a nap hevét gyűjtötték össze. Ez a két gigászi erőforrás minden látszat szerint csak akkor fog elapadni, ha maga az élet is megszűnik a földön. A villanyáramok szünet nélkül keringtek a levegőben s működésbe hozták a gyártelepek, sőt a repülőgépek motorjait is. Csak egy fogantyúhoz kellett nyúlni s már megindult a villanyos áram s éppoly könnyen hozta működésbe a legfélelmesebb gépeket, mint a legfinomabb műszereket.

Amit villanyossággal nem lehetett megcsinálni, azt cselédekkel végeztették. De ezek nem voltak az emberi család tagjai, hanem különös fajú, igen értelmes, nagy majmok, akikkel egy kezdetleges nyelv segélyével meg is érttethették magukat az emberek. Így Sinusia cselédje egy Josette nevű izmos és ügyes nősténymajom volt.

Sinusia azzal kezdte, hogy kisöpörte, ha ugyan ezt lehet mondani, a lakosztályt. Ezt a műveletet igen kényelmesen végre lehetett hajtani - néhány villanyos kisülés segítségével, amelyeknek az volt a hatásuk, hogy minden port, akárhol volt is, lesodortak s egy külön burába gyűjtöttek, ahol aztán egy erősebb kisülés illóvá tette. A bájos gazdasszony aztán az ebédet készítette el. Ez igen könnyen ment, mert már nem voltak meg azok a durva táplálékok, amelyekkel az emberek annyi évezreden át beérték. A vegytan haladása lehetővé tette, hogy rendkívül tápláló élelmet kis térfogatú labdacsokba sűrítsenek össze. De az orvosok rájöttek, hogy a megoldásnak ez a módja veszedelmes volna, mert a gyomornak és a beleknek sorvadására, aztán megsemmisülésére vezetne. Ennélfogva inkább pépeket és folyadékokat alkalmaztak, amelyeknek azonkívül az az előnyük is megvolt, hogy éppoly finom, mint változatos ízekkel örvendeztették meg a gourmet ínyét. A vegyész-szakácsok valóságos, a zenéhez hasonlítható művészetté tették mesterségüket.

Sinusia tehát nagy gonddal válogatta össze gyógyszerészeti éléstárában a pépeket és a folyadékokat az esti étkezéshez. Az összeválogatásnál az évszakok, az időjárás, a személyek kora és egészségi állapota voltak az irányadók. Ilyen számítás és adagolás alapján állították össze a mindennapi étlapot.

Minta-gyártelepek állították elő az egészségtan követelményeinek teljesen megfelelő módon ezeket a pépeket, amelyeket kis kockák alakjában szállítottak (mint a karamellt vagy a gyümölcssajtokat), úgyszintén ezeket a folyadékokat is, amelyeket mindenféle nagyságú üvegekben szolgáltattak ki. A gazdasszonyok tehát igen könnyen, tetszésük szerint a legötletesebb ízkeverékeket állíthatták elő.

Sinusiának arra is volt gondja, hogy a ruhákat kikefélje, vagy helyesebben: beillessze a „vasaló-tisztogató” nevezetű fürge gépbe, amely néhány pillanat alatt kiporolta és egyúttal ki is vasalta azokat, mintha tüzes vasaló volna. Kentropol lakóinak ruházata a lehető legegyszerűbb volt: testhez álló kabát, nadrág és lábszárvédők. A nők úgy öltözködtek, mint a férfiak, kivéve, hogy azonkívül igen kurta szoknyát is viseltek, mint a skót felföld lakói s többet adtak az eleganciára. Általában csinosak voltak, sőt kacérok, de sohasem túlozták azt, amit valamikor úgy neveztek, hogy „divat”.

Miután Sinusia hamarosan elvégezte a dolgát, a szalonba ment, ahol néhány illatszeres tubust készített atyja számára. Ezek a tubusok kiszélesedtek a végükön, amely művészi módon virágalakúvá volt mintázva s ha „magához akarta venni” az ember, elég volt egy gombot megnyomni s belélegzeni a virágpártákat, amelyeknek anyaga tiszta volt, mint a kristály, de könnyebb és kevésbé törékeny.

Altair tanár csakhamar megjelent.

- Nem vagy fáradt, kedves papa? - kérdezte a fiatal leány.

- Egy kissé, gyermekem; de olyan szép az a munka, amelybe belefogtam: a Mars bolygón lakó testvéreinkhez szóló felhívással foglalkozom, egy új bolygóközi ábécé tárgyában, amely még egyszerűbb és világosabb, mint az, amely egy század óta használatban van.

- Ez valóban lelkesítő tárgy. De egészségeddel is kell törődnöd. Vedd ezt a tubust és szívd be idegcsillapító és erősítő illatszertartalmát!

- Köszönöm, kedves Sinusia. Ez csakugyan jót tesz nekem.

- De már alkonyodik. Már alig látni. Meggyújtom a mikrobákat.

- Légy oly szíves.

A fiatal leány megfordított egy kommutátort s az egész szobát zöldes világosság töltötte be, amely fényes is volt, szelíd is. Ezt a csodás világítást villódzó mikrobák szolgáltatták, amelyek a szalon falaira erősített csövekbe és golyókba voltak zárva. De ezek a mikroorganizmusok, amelyeket évszázados kiválogatás árán tenyésztettek ki, csak villanyos szikra izgatására jöttek villódzásba. Ellentétes szikra hatása alatt megint elhomályosodtak.

- Kedves leányom, - szólt az öreg tanár gyöngéden, - tökéletes asszony vagy, amilyen szegény anyád volt, akit egy megsemmisítő rövid áram oly korán ragadott el tőlünk.

- Szegény mama!

- Ezért nem ajánlhatom neked eléggé az óvatosságot. A mi modern életünkben félelmetes és egy kissé még titokzatos erőktől vagyunk körülvéve. Féljünk a Természetnek tudattalan, de rettenetes bosszújától! De másról akarok veled beszélni, gyermekem. Nem gondolsz-e a férjhez menésre? Erről a tárgyról valamikor beszélni sem mertek a leányokkal. Ebbe a kérdésbe különben egy oly tényező vegyült, amely régóta divatját múlta: a szerelem. Szerencsére, ma már kevésbé vagyunk barbárok.

- Igen, kedves atyám, olykor gondolok a férjhez menésre. Nem tudom, mi volt az a szerelem, amelyről a régi könyvekben olvashatunk; valami nagyon bolond és nagyon erkölcstelen dolog lehetett. De jellemző tulajdonságaim alapján kiszámítottam egy nekem matematikailag megfelelő férj tulajdonságait s arra az eredményre jutottam, hogy körülbelül Triagul Parabolis úr volna hozzám való. Ő, azt hiszem, ugyanezt a megfigyelést tette.

- Sejtettem, Sinusia. Parabolis úr disztingvált, kedves és nemes jellemű fiatalember. De attól tartok, hogy nem elég tudós.

- Ez csakugyan az ő gyönge oldala, s elismerem, hogy a mi korunkban ez nagy hiba. De könnyen letehet róla. Majd szemmel tartom. Különben is kénytelen lesz tudását kiegészíteni, mert Kentropol törvényei szerint egy férfi sem léphet házasságra, míg szigorú vizsgálaton nem esett át s ki nem mutatta, hogy jó matematikus, jó fizikus, jó vegyész és jó csillagász.

- Igen, törvényeink helyesen követelik meg e tágkörű ismereteket azoktól, akik családot akarnak alapítani. Ma már nem lehetséges a Tudomány segítsége nélkül élni, amelynek kincsesháza napról-napra gyarapodik. Persze éppen ez a gazdagság az oka, hogy egyre nehezebben sajátítható el. Szükséges tehát, hogy az értelem mind inkább fejlődjék.

E pillanatban rózsás világítás töltötte be a szalont, semlegesítve a mikrobák zöldes világítását.

- Telefoni közlés - mondta Sinusia.

Csakugyan ez volt a jelzés, amely a régi csengetés helyébe lépett. Nem volt többé látható felfogó és továbbitó készülék: elég volt a mennyezet felé beszélni. A telefon, huzal nélkül, hangosan szólt.

Csaknem nyomban utána egy mértani ábra rajzolódott a mennyezetre: egy parabola, amelybe egy háromszög volt belerajzolva.

- Ő az! - kiáltott a fiatal leány örömmel.

Csakugyan ez volt Triagul Parabolis világító pecsétje. A jel csakhamar eltűnt s felváltotta a fiatalember arcának kinematografikus vetülete - ama csodálatos készülék segélyével, amely a telefot nevet kapta s a távolba látást megvalósította.

- Halló! Sphéridés Altair tanár úr?

- Ő maga. Hallom önt, kedves Parabolis - felelte a tudós s működésbe hozta a maga telefotját, hogy képmását Triagulnak megjelenítse.

A tanár most látta, hogy Triagul szertartásosan meghajtja magát, s e szavakat hallotta:

- Sphéridés Altair tanár úr, van szerencsém öntől Sinusia kisasszony kezét megkérni.

Amelyben szó esik a bibliofonról, a városi csővasútról,
az államgazdaságról és a szerelemről

Nem fölösleges kiegészíteni azt, amit előzőleg Kentropol életéről mondtunk.

Az olvasó bizonnyal észrevette, hogy az eddig említett nevek tudományos mesterszavak mintájára készültek. Ez oly szabály volt itt, amely alól nem volt kivétel. A családi és egyéni neveket kivétel nélkül a mennyiségtanból, a természettanból, a vegytanból, az erőműtanból, a csillagászattanból stb. kellett venni. A nevek végződéseit szabadon lehetett választani, hogy nagyobb legyen a változatosság s ne legyenek egyforma hangzású nevek. Voltak pl. ilyen egyszerű nevek: Sphéra, Sphéris, Sphéros, Sphéridés, Sphérois, Sphéroni, Sphérium stb., és elő- vagy utóragos összetett nevek, mint pl. Ana-sphéris, Kata-sphéros, Para-sphérul, Sphéri-zonis, Sphéro-eidés, Sphéri-kara stb. Ez a szókincs, mint látható, főleg a görög nyelv befolyása alatt állt. Használatban voltak továbbá a görög alfabéta betűi, amelyekkel a csillagászok a csillagképek egyes tagjait jelölik, továbbá arab csillagnevek stb.

Hasonló elnevezéseket gyártottak az utak számára. Volt pl. Jupiter, Mars, Szaturnusz, Nap fasor; Vas, Réz, Alumínium utca; Galvanométer, Elektromágnes, Dinamó tér; Állatöv, Üstökös, Ködfolt út; Atom-ösvény; Hidrogén-keresztút stb.

Triagul Parabolis a Zirconium utcában lakott, egy szerény, de csinos házban. Csakugyan volt valami a fiatalemberben, amit mi művészi ízlésnek neveznénk. Ezt persze sanda szemmel nézték Kentropolban, mert a művészet és a költészet majdnem egészen eltűnt, illetőleg egészen alárendelték a Tudománynak. A Világakadémia pl. csak nemrégiben koszorúzott meg egy költeményt „A hármas villanyos áramok dicsőségére” s egy falfestményt rendelt meg egy festőnél, amelynek ez volt a tárgya: „A villanyos indukció, amint a mindenségben szétszórt erőket megszelídíti”.

Triagul szenvedélyesen szeretett olvasni. Szünet nélkül, fáradhatatlanul foglalkozott a könyvtárában lévő régi könyvekkel, még pedig a bibliofon, egy akkor általános használatban lévő készülék, segítségével. A bibliofon fonográfféle volt, amely hangosan olvasta az e végből homorúan vésett szövegeket. Ez a találmány annál hasznosabb volt, mert a látóerőnek a folytonos tanulás okozta meggyöngülése folytán csaknem minden ember igen közellátó volt s kénytelen volt meggyöngült szemeit kímélni.

E pillanatban Triagul, mivel gondolatban egészen Sinusia bájos képével volt elfoglalva, éppen régi szerelmes költeményeket és regényeket olvastatott magának a szellemes készülékkel s igyekezett megérteni, hogy mi volt ez az érzelem.

- Ah! - gondolta magában, sokat adnék érte, ha tudnám, mit értettek e különös szón, amely oly harmonikusan hangzik fülemnek! Hát, ha még magam is érezném ezt a mámort, amelyet valamikor minden szív oly mohón keresett! A szerelem... gyönyörűséges dolog lehetett...

De gyakorlatibb gondolatok hatása alatt csakhamar becsukta a bibliofont s fölkerekedett, hogy kikérje barátja, Quadrilos Spirol véleményét a törvényes házasságkötéshez szükséges feltételek tárgyában.

Quadrilos Spirol éppen az az ember volt, aki megbízható véleményt mondhatott ebben a kérdésben, mert a Törvényhozó Gyűlésnek tagja volt.

Kentropol politikai rendszere a következő volt. A törvényeket a Törvényhozó Gyűlés és a Vének Tanácsa, a Felsőház, hozta. Mellettük állt még a Nők Tanácsa, amely a nőkre, a gyermekekre és a közerkölcsre vonatkozó kérdésekkel foglalkozott s szintén a Vének ellenőrzése alatt állt. A végrehajtó hatalmat három konzul, egy fiatalember, egy öreg ember s egy nő és a belügyminiszter gyakorolta. A közigazgatást élethossziglan választott, felelős igazgatók intézték. Hadsereg nem volt, mert a háború régóta megszűnt. Nem tudtak iszonyodás nélkül gondolni a barbárság ama korára, amelyben, mint a XX. században, emberek milliói rohantak egymásra, hogy egymást elpusztítsák. De volt egy Közbiztonsági Légió; ez erős volt s félelmes eszközökkel volt felfegyverezve, amelyeknek titkát szigorúan megőrizték. E rendőrségnek az volt a föladata, hogy minden tömegzavargást elfojtson, valamint, hogy felkutassa és megbüntesse a bűnösöket. Munkája különben könnyű volt, mert rég nem volt a legkisebb zendülés sem. Ami a bűnöket illeti, ilyeneket már csak olyan szerencsétlenek követtek el, akiknek akaratereje az őrültség bilincseibe volt verve.

Minden polgár, férfi vagy nő, választó lehetett, de csak azon feltétel alatt, ha sikerrel állt meg egy vizsgálatot s jó ajánlatokra hivatkozhatott. Hasonlóképpen senki sem lehetett képviselőjelölt, ha nem igazolta, hogy méltó erre a megtiszteltetésre.

A megválasztottak nem kaptak fizetést, de az Állam gondoskodott lakásukról és eltartásukról. Nem egy bizonyos időre voltak megválasztva, hanem határozatlan ideig megtartották mandátumukat. Csak akkor veszi, ették el, ha lemondtak vagy visszahívták őket. A választók évenként összegyülekeztek, hogy megerősítsék vagy visszavonják képviselőik megbízását.

A három konzult a három gyűlés választotta, mind a három egyet-egyet, egy évre. A minisztert a konzulok választották. Ez a rendszer közmegelégedésre működött. Meg kell még jegyezni, hogy Kentropol lakosai kitűnő polgárok voltak, akik mindig az ész szavára hallgattak, szemük előtt tartották a közérdeket, nem hallgattak szenvedélyeikre s nem tolták előtérbe személyes érdekeiket.

A közhasználatban lévő pénz radioaktív fémből volt csinálva, amelyet ártalmas kisugárzása miatt igen veszedelmes lett volna tezaurálni. Így az ember nem lehetett kapzsi, anélkül, hogy kockára ne tette volna a maga és szomszédai életét. Közönségesen ugyanazon fém lapjaiból való utalványok voltak használatban, amelyeknek biztosítéka nem ércpénzalap volt, hanem az állami birtokok.

Az erősen progresszív adók, a fényűzés ellen hozott törvények s nagyszámú éppoly bölcs, mint szigorú intézkedések meggátolták nagy vagyonok összeharácsolását. Az emberek közti egyenlőség, ez az agyrém, nem volt megvalósítva, de legalább, a munkával való támogatás szervezése folytán, nyomorúság sem volt. A durva munkákat és a házi teendőket, mint tudjuk, nagy majmok, nagy mértékben javított fajú orangutánok és csimpánzok, végezték. Ezek nem csupán tökéletesen be voltak tanítva, hanem mint följebb láttuk. Egy kezdetleges nyelv-félét is találtak ki tanításukra.

A szóban forgó törvényeknél fogva barátunk, Triagul Parabolis, jómódja ellenére nem birtokolhatott külön aviont. Be kellett érnie azzal, hogy a bér-aerók egyikébe ült, amelyek szünet nélkül szeldelték az utcákat vagy a közönséges közlekedési eszközöket, az aerobuszt és a városi csővasutat, használta.

Mivel esett, Triagul a csővasutat használta föl arra, hogy barátjához, Quadrilos Spirol képviselőhöz eljusson.

A csővasút földalatti vasútfélé volt, bámulatosan gyors és kényelmes közlekedési eszköz, meglehetősen hasonló azokhoz a pneumatikus csövekhez, amelyeket régmúlt századokban táviratok továbbítására használtak. De a csővasút természetesen villanyos áramú volt. Hosszú vagonokból állt, amelyek mind a két végükön csúcsban végződő tarackgránátokhoz hasonlítottak. E kocsik egy cső belsejében siklottak tova, amelyet nagy szolenoidok, azaz tekercsek, alkottak, aminők az elektromágnesek tekercsei. A vasút vonzások és taszítások sorozatának hatása alatt mozgott e csőben, amelynek falait haladás közben nem érintette, - körülbelül úgy, mint a fúvócsőben mozgó golyó. A dolog igen egyszerű és igen praktikus volt.

Spirol az Egyensúly téren lakott, amely a nyilvános élet középpontja volt, ama házak egyikében, amelyeket az Állam tisztviselői rendelkezésére bocsátott. Mielőtt belépett volna a házba, Triagul gépiesen „az oroszlán szája” előtt haladt el. Így neveztek egy nyilast, amelynek csakugyan ilyen alakja volt s amelyen keresztül a kentropoli Hivatalos Közlöny egy hangosan beszélő telefon segítségével közzé tette a legújabb híreket.

Parabolis szórakozottan hallgatta a következő szavakat: „Az Óceán partvidékeiről jelentik, hogy sajátságos légtünemények jelentkeznek. Ezek olyanfélék, mint az északi fény, de egészen új természetűek. Egy bizottság indul nyugat felé tanulmányozni ezeket a jelenségeket.”

- Bah! - mondta a fiatalember, eseménynek nem valami feltűnő!

Ezzel belépett Spirol házába. Barátságosan intett Jimnek, az orangutánnak, aki nyomban bevezette, s így szólt:

- Kedves Quadrilos, azért jöttem, hogy tanácsot kérjek öntől.

- Rendelkezésére állok, kedves Triagul... Miről van szó?

- Házasodni akarok.

- Oh! Ez komoly dolog.

- És szeretném ismerni a pontos programját annak a vizsgálatnak, amelyet le kell tenni, hogy az ember megnősülhessen.

- Ez könnyű!

A képviselő ezzel egy füzetet vett ki könyvtárából s átadta Triagulnak.

- Köszönöm -. mondta Triagul. - Rögtön hozzálátok, hogy lelkiismeretesen elkészüljek erre a vizsgálatra.

- Sok szerencsét kívánok önnek.

- Nagyon le vagyok kötelezve! Tartok tőle, hogy mennyiségtanban, sajnos, nem vagyok elég erős.

- Vegyen leckeórákat s dolgozzon keményen!

- El vagyok rá határozva. Méltó akarok lenni jövendő apósomhoz, Sphéridés Altair doktorhoz.

- Ah! Sinusia kisasszony az ön jegyese? Gratulálok!

- Igen, a számítás megmutatta nekem, hogy egymáshoz valók vagyunk. Ez tudományosan kétségtelenül meg van állapítva. Most pedig, kedves Spirol, megengedné-e nekem, hogy egy kérdést intézzek önhöz, amelyet talán különösnek fog tartani?

- Kérdezzen, Triagul!

- Nos, hát tudja-e ön, aki oly tudós, hogy mit értettek valamikor a „szerelem” szón?

- Szavamra, - kiáltotta Quadrilos, - ez csakugyan nagyon különös egy kérdés! Csak egy az ön fajtájából való ábrándozó gondolhat a barbár századokra, mindezekre a bolondságaira. Készületlenül talált, megvallom. Hasonló kérdés alapos tanulmányozást igényel. Azt, hogy mi a házasság, tudom. De hogy mi a szerelem... Micsoda furcsa ötlete volt, kedves barátom! Csak nem... beteg?

- A legkevésbé sem, de kíváncsi természetű vagyok.

- Nos, hát iparkodni fogok, hogy néhány nap alatt megfeleljek kérdésére. Ezalatt készüljön a vizsgálatra! Ez sokkal fontosabb, higgye el!

- Nem fogom elmulasztani.

Quadrilos Spirol magára maradva hátra dőlt font alumíniumból való karosszékében.

- A szerelem? Ez a szegény Parabolis egészen bolond! Lássuk csak, Jim, folytatta majom-komornyikjához fordulva, tudod-e, mi a szerelem?

A hűséges szolga szörnyű torzképet vágva röfögéssel válaszolt, amivel azt akarta mondani, hogy „nem!”

Az egyetemi kinematográf
és a 8960. évi rettenetes kataklizmák

Triagul csakugyan igen nagy lelkesedéssel látott hozzá a munkához. Szerencsétlenségre igen kevés érzéke volt a tudományok iránt, ami felette sajnálatos dolog volt a beható tanulmányok e korszakában.

Már a házassági programnak puszta elolvasása elképesztette. Nem habozott elismerni, hogy egymagában sohasem volna képes számbavehető előhaladást tenni. Spirol tanácsához képest leckeórákat kellett vennie. De kitől?

Elméje hirtelen megvilágosodott:

- Mért ne választhatnám tanárnak éppen jegyesemet, Sinusiát? Ő igen képzett s az ő leckéiből, azt hiszem, több hasznom lesz, mint akárki máséiból.

Sietett a fiatal leánynak telefonálni, aki szívesen vállalkozott erre a szerepre s még aznap megkezdte a szükséges ismétléseket. De csakhamar rájött, hogy a feladat nehezebb, mint gondolta. Triagul mindenekelőtt valósággal hadilábon állt a tudománnyal s aztán zavarosan felelgetett, különös megjegyzéseket tett, szórakozott volt.

Mikor Sinusia ezt mondta neki:

- Ez a tantétel a legszebbek egyike az algebrában...

Triagul ezt felelte:

- Ön még szebb, Sinusia!

Ha Sinusia bizonyos villanyos szálak finomságára vagy a vegyi elemzésnek alávetett folyadékok tisztaságára hívta fel a figyelmét, Triagul így felelt:

- Az ön haja szálai még finomabbak s az ön pillantása még tisztább, bájos jegyesem.

Sinusia meglepve, majd megbántódva, kötelességének hitte nagy tanítványát megfedni.

- Igazán, Triagul, ön bámulatba ejt engem. Azt is mondhatnám, hogy bosszúságot okoz nekem! ön megfeledkezik a tudományos igazságok fényéről, hogy roppant nevetséges dolgokat mondjon nekem, amelyek nem lehetnek tetszésemre.

- Bocsánat, - mormolta Triagul. - Nem tehetek róla!

- Fogadni mernék, hogy valami régi könyvben találta ezeket az unalmas ízetlenségeket - egy olyan könyvben, amely a hajdan korból, ama kezdetleges századokból való, mikor az ember annyi értékes órát vesztegetett el arra, amit úgy neveztek, hogy „a hölgyeknek udvarolni”.

- Csakugyan szokásban volt, hogy a jegyes udvaroljon.

- Képtelen szokás! Ön jól tudja, hogy ma, a világosság korszakában, a házasság probléma, amely a szigorú matematikai pontossággal megoldható. Adva van egy fiatal leány, kerestetik egy neki pontosan megfelelő fiatalember. Ezt meg lehet találni. Számítás dolga az egész.

- Egy régi író képletesen így fejezte ki ezt: „a körte két felét összerakni”.

- Mi teljesen megfelelünk egymásnak, tehát házasságra léphetünk. A többi mind hiábavaló, sőt ártalmas csevegés.

- Mégis, kedves Sinusia, sohasem álmodozott arról az olyan különös és úgy látszik, olyan gyönyörűséges dologról, amit szerelemnek neveztek?

A fiatal leány egy pillanatra gondolatokba merült s így felelt;

- Igen, amikor még egészen kis gyermek voltam. De szellemem csakhamar magasabb régiókba emelkedett.

- Hátha semmi sem volna magasabb, mint egymást szeretni?

- Hallgasson, - kiáltotta Sinusia, - ön káromkodik! Semmi sem oly magasztos, mint a Tudomány! Ne vesztegesse idejét tovább ezekre az agyrémekre! Tanulja inkább háromszögtani leckéjét!

- Igaza van, mert ön éppoly bölcs, mint szép.

A tanár szomorúan csóválta fejét erre a gyógyíthatatlan galantériára.

De a szegény Triagul nemsokára egészen kimerült a reá kényszerített hősies erőfeszítésektől, amelyekre vállalkozott. Pihenésre volt szüksége s kénytelen volt néhány napi szünetet kérni tanítójától.

- Különben is, tette hozzá, ne felejtse el, hogy a második hold harmadik napján Párizs és London romjaihoz kell utaznunk barátainkkal.

- Hát jó, mondta Sinusia, megadom a szünetet! Megengedem, hogy erre a kirándulásra készülődjék. Most pedig egyesítsük a hasznosat a kellemessel s keressük fel, ha úgy tetszik, az egyetemi kinematográfiát, amely érdekes régiségtani filmsorozatot ad elő.

- A legnagyobb örömmel, kedves Sinusia!

A kinematográf valóban a legkedvesebb mulatsága volt Kentropol lakosainak. De nem vetítette többé vászonra azokat a groteszk képeket, amelyek valamikor a csőcselék szemeit gyönyörködtették. Csak három fajtája volt a látnivalóknak: tudományos képek, a népszerűsítésnek hatalmas eszközei; festői képek, amelyek megismertették a többi városok vagy földrészek természeti szépségeit, emlékeit, vidékeit, szokásait; végül történeti képek, amelyek felelevenítették a múltat - nem többé egy könyv hideg lapjain, nem fényképek megfagyott mozdulatlanságában, hanem az élet mozgásával, lüktetésével és sziliével.

Sinusia és Triagul tehát az egyetemi kinematográfba mentek. A program ezen a napon a következő volt:

1. a mikrobák lélektana, az ultramikroszkóp alapján;

2. egy aktualitás, ti. ama megkapó légi tünemények képe, amelyeket az óceán partvidékein észleltek s amelyekkel a legkiválóbb tudósok foglalkoztak;

3. ama kataklizmáknak híres képei, amelyek a 8960. évben Berlint, Párizst, Rómát, Firenzét, Londont elpusztították.

Ez a harmadik sorozat a legtanulságosabb lecke s egyben a legborzalmasabb dráma volt. Sinusia e sorozatnak talán inkább tudományos, Triagul pedig inkább a drámai oldala iránt érdeklődött.

Már az első pusztításokat rettenetes földrengések idézték elő, amelyek majdnem az egész lakott világot a föld színével tették egyenlővé. Ezek a film-szalagok annál érdekesebbek voltak, mert merész operatőrök a pusztulás színhelyén és folyamán „forgatták” őket. Alig kell említeni, hogy ebből az okból nagyon csonkák voltak, de egyúttal annál megindítóbbak is. Csaknem minden írott vagy nyomtatott emlék megsemmisült ebben a katasztrófában. Először Berlin volt látható végpusztulása előtt, ez a gazdagságára, tevékenységére, magas és esetlen épületeire büszke főváros. Majd minden megrendült, megingott, összeomlott; a víz- és gázvezetékék összetörtek, az elektrikus kábelek összevissza bonyolódtak, minek folytán e borzalmakhoz áradások, tűzvészek és megsemmisítő kisülések járultak. Egy ideig még füstölgött, ami a roppant városból megmaradt; aztán jött a magány, a pusztaság; a romokat végül, hosszú évek múltával, vad növények és cserjék nőttek be vagy, télen, hó és jég borította.

London még szörnyűbb sorsra jutott, mert azonkívül még egy titokzatosabb és elháríthatatlanabb csapást kellett elszenvednie. A légköri nyomás rendellenes fokozódása folytán a városra boruló köd annyira megtelt nedvességgel, hogy óriási felhővé alakult, amely telítve volt villanyossággal s rettenetesebb volt a legerősebb zivataroknál. Villám-eső zuhogott le a városra s mindent összezúzott, elégetett, megölt.

Róma és Firenze megsemmisülése különösen fájdalmas volt, mert mindenkorra pótolhatatlan műremekek mentek tönkre. A márványvárosok alaktalan romhalmazokká váltak. A római Szent Péter-templom s a firenzei Santa Maria del Fiore a Campaniléval együtt először omlottak le a többszázados kőlapokra. A Vatikán és a Pitti-palota kártyavárakként dűltek össze; a világhírű múzeumok páratlan műkincseikkel együtt megsemmisültek. A festészet nagy lángelméinek mesterműveit a Tiberis és az Arno szennyes rongyokként sodorták a tengerbe vagy a lángok emésztették meg. Csak egyes épületek álltak ellen igen rövid ideig: Firenzében a Palazzo Vecchio, de tornyától megfosztva, és a Strozzi-palota s Rómában az Angyalvár. A katakombák mindenütt teljesen beomlottak s végleg eltemették a vértanuk csontjait.

Az antik romok, a diadalívek, a thermák, a Colosseum, Agrippa Pantheonja - mind e nemes épületmaradványok össze-visszahányt kőrakásokként hevertek a porban. A szent dombok, a Capitolinus és a Palatinus, leomlottak a Fórumra. Az örök város ezúttal véglegesen meghalt.

Velence régóta elmerült a hullámokban. Palotáinak omladékai mind inkább belesüppedtek az Adria iszapjába s már csak a dogék árnya jött vissza éjjelenkint özvegyéhez, a tengerhez, s bolyongott mélabúsan a lagúnákon.

A Vezúv rettenetes kitörése Nápolyban mindent lángoló sírba temetett s Parthenope minden szépségének egyetlen nyoma sem maradt.

Még borzalmasabb volt az Etna kitörése. Egész Szicília templomaival együtt elmerült a hullámokban, amelyekből csak a vulkán csúcsa állt ki.

Párizsban rettenetes szökőár egyesítette pusztító erejét a föld rengésével. Le Havre-tól Rouenig és Mantesig a Szajna egész völgye behorpadt, úgyhogy a gigászi szökőár rettenetes hullámai eljutottak az antik Lutetiáig s itt mindent elsöpörtek és elnyeltek, amit a földrengés lökései nem semmisítettek meg.

Az ősrégi dicsőséges főváros emlékei mind elpusztultak, jóformán emlékezetük sem maradt fönn. Sőt egyáltalában semmiféle írott vagy nyomtatott emlék sem maradt fönn e roppant városból, amely most a tyrusiakat és a babyloniakat egyesítette a legenda fantazmagóriájában. Párizs lakói mind elvesztek ebben az új vízözönben, kivéve azokat, akiknek módjukban volt aeroplánban elmenekülni vagy a Montmartre magaslatán menedéket találni. Ezeket az utóbbiakat több nap múlva, mikor a hidegtől és éhségtől félig halva voltak, egy cirkáló léghajóraj szedte össze, amelyet Algéria főkormányzója küldött a szerencsétlenség színhelyére.