Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Keri Lake: Nocticadia

Copyright © 2023. NOCTICADIA by Keri Lake

All rights reserved.

Borító © Okay Creations

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6821 68 3

Lejátszási lista

•You’re All I Want – Cigarettes After Sex

•Liar – Paramore

•Memento Mori – Nathaniel Drew X Tom Fox

•Goodnight Baby – Tarune

•Achilles Come Down – Gang of Youths

•Please – Omido, Ex Habit

•You, The Ocean and Me – Thalles

•Without You – Lana Del Rey

•Glass In The Park – Alex Turner

•Sleepwalk – MOTHICA

•bad idea! – girl in red

•Feel Real – Deptford Goth

•The Secret History – The Chamber Orchestra of London

•Two Evils – Bastille

•Bloodstream – Stateless

•The French Library – Franz Gordon

•She’s Thunderstorms – Arctic Monkeys

•Crave You – Robinson

•Crush – Sebastian Paul

•Misery – Michigander

•October – Broken Bells

•Sextape – Deftones

•I Would – Coin

•Romantic Homicide – d4vd

•nostalgia – Teodor Wolgers

•we fell in love in october – girl in red

•Melancholia – Daniel Paterok, Roman Richter

•Cinnamon Girl – Lana Del Rey

•Make Me Feel – Elvis Drew

•Old Letter – Imaginary Poet

•Run – Coin

•Without You – Omido, Bibi Silvija

•Reflections – Toshifumi Hinata

•Shakespeare – Fink

•Tell Me The Truth – Two Feet

•R U Mine? – Arctic Monkeys

•Fuck Em Only We Know – Banks

•Knee Socks – Arctic Monkeys

•Not Just A Girl – She Wants Revenge

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE ÉS FIGYELMEZTETÉSEK

Üdvözöllek, kedves olvasó!

Köszönöm, hogy megvásároltad a könyvemet! Remélem, neked is tetszeni fog Bramwell professzor és Lilia története. Mielőtt belemerülnél ebbe a világba, szeretném tisztázni, hogy a könyvben szereplő dramaturgiai elemek nagy része teljes mértékben az én képzeletem szüleménye, a parazitát, Bramwell professzor egészségügyi problémáit és a lepkefajt is beleértve. Abból a célból, hogy a betegség elég életszerű legyen, több másik egészségügyi rendellenességet és tünetet is kitaláltam; a való világban ezek sem léteznek. Egy szószedetet is összeállítottam ezekből a könyv végére, hogy szükség esetén gyorsan fel tudd idézni, mi micsoda.

Ezenkívül Bramwell professzor múltját és szakmáját, valamint a laboratóriumát is elég nagy írói szabadsággal kezeltem, hogy ezek az elemek is összhangban legyenek a történettel, amelyet el akartam mesélni. Én is tisztában vagyok azzal, hogy a professzor laboratóriuma soha nem menne át egy igazi engedélyeztetési eljáráson.

Ez egy sötét, gótikus, felsőoktatási romantikus regény. Ezért rejtett természetfeletti utalásokra, morbid és hangulatos háttérvilágra, lassan kibontakozó szerelmi szálra, egy borongós és byroni, erkölcsi szempontból a szürkezónában található férfi főszereplőre számíthatsz, egy csipetnyi rejtéllyel megszórva. A legtöbb gótikus romantikus regényemhez hasonlóan ez is önállóan olvasható mű, és mivel nem áll szándékomban további könyveket írni erről a párról, úgy döntöttem, hogy ezúttal egy kicsit hosszasabban tartalak fogva ebben a világban.

És egy figyelmeztetés…

Ebben a könyvben sok olyan jelenet szerepel, amely szorongást válthat ki, vagy negatív érzéseket kelthet. A teljes listájuk – a spoilerekkel együtt – megtalálható angolul a weboldalamon:

https://www.kerilake.com/nocticadia-full-trigger-list

Prológus

Dracadia-sziget

1753. október 12.

Lord Adderly rengeteg halált látott már életében. A Királyi Haditengerészet hajóskapitányaként többször fojtogatta az elmúlás ragacsos bűze, mint azt meg tudta volna számolni. Most is érezte, ahogy hideg, párás lehelete végigcirógatja a bőrét, olyan vágyakozással, amelybe a legtöbb ember beleborzongott volna.

Lord Adderly nem félt a haláltól. Némelyek még azzal is meggyanúsították volna, hogy kifejezetten örül neki.

Most, miközben a tajtékos téli tengert bámulta, és a mindent beborító ködből felszálló fenyegető, fekete füstöt nézte, mégis jeges borzongás futott végig a nyakán. Nehezére esett kiadni a parancsot, hogy az emberei evezzenek vissza oda, ahonnan jöttek, miután a távolban elkezdett kibontakozni a ködből a sziget sötét sziluettje – egy lekerekített sziklaformáció, amely úgy gömbölyödött a látóhatáron, mint egy alvó sárkány.

A Massachusetts partjai és a francia telepesek által benépesített Acadia között félúton található kis Dracadia-szigetet régóta komoly viták övezték – ez a földdarab ugyanis bizonyos nézetek szerint a britek fennhatósága alá tartozott. De Massachusetts tartománya csak azután annektálta a területet, hogy az acadiai franciák legnagyobb része rejtélyes körülmények között elhagyta. Lord Adderly személyesen vezette a megszállását, egy esetleges csatára is felkészülve, amennyiben a franciák visszatérnének, hogy kifejezzék az igényüket az északi végén található, Emberwick nevű falura.

Erre azonban végül nem került sor.

Ehelyett viszont szerencsétlenségek végeérhetetlen sora sújtotta az ott letelepedett briteket, és idővel ők is elhagyták a szigetet, így a Dracadia ismét elnéptelenedett.

Természetesen rengeteg babona övezte. Egyesek a déli hegyekbe visszavonult őslakos cu’unotchke törzset okolták a balszerencsés eseményekért, azt állítva, hogy a bennszülöttek felébresztették az ősi, pogány isteneiket. Akárhogy is, a rossz szellemekkel és megmagyarázhatatlan betegségekkel kapcsolatos szóbeszédek a legtöbb embert elriasztották attól, hogy a Dracadián akarjon letelepedni. Ennek eredményeképpen a sziget pillanatnyilag csak azoknak az eretnekeknek adott otthont, akiket oda száműztek a hazájukból. A szent tanok legmegátalkodottabb ellenségeinek.

Lord Adderly egy pillanatra sem fordította el a tekintetét az előtte húzódó ösvényről, miközben a part egyre jobban kibontakozott a köd- ből, és a víz fokozatosan egyre sekélyebb lett. A kihalt tájat sűrű rajokban borították a fekete madarak. Varjak, akik sokakban babonás félelmet keltettek. Lord Adderly a saját szemével látta, ahogy ezek a szárnyasok csapatokba verődve követik a katonákat a háborúba, hogy a hullákból csipegethessenek. A sziget felett köröző madarakat egyértelműen rossz előjelnek tekintette.

A halál előjelének.

– Édes jó istenem – szólalt meg Christ hadnagy, aki a parancsnok mellett ült. – A vademberek, uram?

– Nem – válaszolta a parancsnok magabiztos hangon, de igazság szerint nem tudta biztosan. Ő mindenféle barbárokkal harcolt már, és bár megtapasztalta, hogy milyen irgalmat nem ismerő harciassággal tudnak küzdeni, nem igazán tartotta őket alapvetően rosszindulatúnak.

– A szóbeszéd szerint hegyes fekete kavicsok vannak a fogaik helyén, és úgy látnak a sötétben, mint a farkasok – folytatta Christ.

– Csak azt ne mondja, hogy a tengeri szörnyekről és szirénekről szóló történeteket is elhiszi.

– Természetesen nem, uram. De azok a katonák, akik ezeket mesélték, józan életű emberek voltak. És tisztességes keresztények.

A parancsnok nem kételkedett a szóban forgó illetők becsületességében, de ha elárulta volna az utazásuk valódi okát, az pánikot kelthetett volna a fedélzeten.

Talán még lázadást is.

Mert Christ hadnagy nem tudhatta, hogy őket az egyház vezényelte oda levelezés útján, miután azok a papok, akik három, boszorkánysággal vádolt nőért utaztak oda, nem tértek vissza a szigetről. A három nőt dr. Jack Stirling felügyelete alatt állították bíróság elé Massachusettsben. De felmerült a gyanú, hogy a jó doktor megőrült, és pont azok a démonok szállták meg, akiket a nőkből kellett volna kiűznie pár hónappal korábban. A parancsnok szörnyű történeteket hallott feketévé változott erű betegekről, akiket úgy véreztettek ki, hogy a lábuknál fogva felakasztották őket. Akiknek a száját és a szemét összevarrták, a nyelvüket pedig kivágták. A parancsnok és az emberei utasítást kaptak arra, hogy vizsgálják ki ezeket a vádakat, és a baljós szóbeszédek miatt Adderly attól tartott, hogy szörnyű dolgokat fognak ott találni.

Miközben a part felé közeledtek, a hajó egyre jobban hánykolódott a hullámokon, és amikor az árnyékok kicsit eloszlottak, majd megjelentek mögöttük az elszenesedett fák, Lord Adderly mély lélegzetet vett, hogy visszanyelje a torkát megülő csípős szagot, amely megégett emberhúst idézett. A halál nagyon is ismerős illatát.

Hat embere leugrott a hajóról, hogy partra vontassák a kis csónakot a sekély vízben, és miután megálltak, Lord Adderly letette a lábát arra a szentségtelen földre, ahová korábban már megfogadta, hogy soha nem fog visszatérni. Végigfutott a tekintete a hihetetlen pusztításon, és elképzelni sem tudta, hogy mi az isten okozhatott itt ekkora katasztrófát.

Az egész sziget hamuvá égett.

Ismét sűrűsödni kezdett körülöttük a köd, és amikor megült köztük és a leégett erdő közt, Lord Adderly összehúzta a szemöldökét.

Christ hadnagy közelebb ment hozzá.

– Bocsásson meg, uram, de nekem nincs kedvem beljebb merészkedni, és eltávolodni a parttól.

– Fogja be a száját! – felelte neki halkan Lord Adderly. – Nehogy lázadást robbantson itt ki nekem.

– Uram! – kiáltott fel ekkor az egyik embere, és a parancsnok odafordult, hogy megnézze, mit mutogat a fák között.

A tekintete követte a férfi ujja által jelölt irányt a ködben felsejlő árnyékok közé. Egy alak közeledett feléjük. A katonák fegyverei hangosan megcsörrentek, ahogy felkészültek az esetleges harcra, de amikor a fehér pára megritkult, és egy alig tizenkét év körüli fiú bukkant elő, Lord Adderly előrelépett.

– Fegyvert le!

A fiatal, ministránsruhát viselő fiú tántorogva bicegett feléjük. A bőrét fekete korom borította, a ruháján éktelenkedő foltok pedig egyértelműen vérnek tűntek. De még mielőtt odaért volna a parancsnokhoz és a többiekhez, elterült a homokban.

Amikor Lord Adderly odasietett hozzá, és letérdelt mellé, Christ is leereszkedett a földre a fiú két lábfejénél, amelyeken egy-egy apró, vérző seb mintha arra utalt volna, hogy valami hegyes tárgyat döftek bele.

– Óvatosan, uram. Fogalmunk sincs, hogy mi történt vele.

A gyermeken látható sebek, zúzódások és lenyúzott foltok elképzelhetetlenül kegyetlen tettekről árulkodtak.

A parancsnoknak a saját fia jutott eszébe a látványáról, és vissza kellett nyelnie a könnyeit, miközben megvizsgálta a sebesültet.

– Mi történt itt?

– Feketeség – zihálta a fiú. – Az ég… fekete lett. Mindnyájan megégtek.

Lord Adderly kisimította a fiú arcából a ragacsos, vérfoltos haját.

– Ki tette ezt?

A fiú szemét beárnyékoló kimerültség mélyén félelem csillant.

– Ők parancsoltak a lángoknak. És a lángok engedelmeskedtek nekik.

– Ki parancsolt a lángoknak? A boszorkányok?

Egy lassú pislogás következett, és a fiú kifújta a tüdejében lévő levegőt. Amikor ismét beszívta, úgy zörgött a mellkasa, mint aprópénz egy bádogcsészében.

– Nem boszorkányok. Férgek. Fekete férgek, amelyek az őrület szájaiból ömlenek kifelé.

A legénység elnémult a döbbenettől; a parancsnoknak égnek meredt a tarkóján a szőr a fiú szavaitól.

Christ közelebb hajolt hozzá, és azt suttogta:

– Ez a gyermek nincs túl jó állapotban, uram. Gonosz dolgokról beszél.

Lord Adderly ügyet sem vetett rá, és a gyermek vézna vállára tette a kezét.

– Csak te maradtál életben?

– Mindnyájan elégtek.

A parancsnok Christ hadnagyra nézett, és minden zaklatottsága ellenére nyugodt hangon adta ki neki az utasítást.

– Valaki fogja meg a kölyköt, és vonuljunk vissza a hajóra. Most rögtön!

– Nem tudnak elmenni – köhögött fel nedves, rekedtes hangon a ministránsfiú, majd vér kezdett szivárogni a szájából. – Nem fogják hagyni.

Lord Adderly összehúzta a szemöldökét, és felállt. Odaszólt két emberének, hogy vigyék fel a gyermeket a hajóra.

– Uram! – kiáltott fel a kormányos pánikkal telt hangon, és amikor a parancsnok megfordult, azt látta, hogy a homokban gázolva rohan feléjük. – A hajó! Eltűnt a hajó! Eltűnt!

– Ne féljen, uram. – Az egyre erősebb hangzavarban, ami akkor tört ki, amikor a legénység többi tagja is észrevette ezt a különös fordulatot, a fiú gyenge, szinte kísérteties hangja mégis elérte valahogy Lord Adderly fülét. – A hajójuk soha nem is volt ott.

– Nem értem, amit mondasz, fiú.

– Ön és az emberei… a papokkal együtt jöttek ide… napokkal ezelőtt.

A szüneteket reszelős zihálás töltötte ki; a fiú a jelek szerint alig kapott levegőt.

– Delíriumban szenvedsz. Engem az egyház küldött ide.

A fiú szemhéja lecsukódott, száraz, repedezett ajkán halvány mosoly futott át.

– Most álmodik. De hamarosan a tűz ropogására ébred, és azt látja majd, hogy önt és az embereit máglyára kötözte valaki. Meg fog perzselődni a húsa. És a fájdalma és a szenvedése egy örökkévalóságon át itt visszhangzik majd. – A fiú szeme ezzel teljesen lecsukódott, a tüdejét sziszegve elhagyta a levegő, majd fokozatosan elernyedt a teste a főtiszt karjában.

Lord Adderly gyomrát görcsbe rántotta a jeges rettegés; a torkát ismét megülte az égett zsír és bőr bűze. Lehunyta a szemét, hogy a sötétségben keressen vigaszt, és akkor sem merte kinyitni, amikor az első fájdalmas sikolyok megtörték a csendet.

1. fejezet Lilia

Napjainkban…

Istenem, ez a bűz.

A kicsit megperzselődött löncshús hangosan sercegett a serpenyőben, miközben az orrom elé tartottam a karomat. A zsíros hús pattogása még Jean Valjean Javert-hez szóló, szívszaggató esdeklését is elnyomta a lakásunk alatt lévő színházból felszűrődő Nyomorultak musicalváltozatában. Néhány vékonyabb szeletet véletlenül odaégettem, miközben a krumplit hámoztam, és már nem tudtam megmenteni őket.

Bár anyám elképesztően jól főzött, ezt a tehetségét nem örököltem tőle.

Utáltam az ilyen vacak konzerveket, de anyám újabban bizarr mértékben vágyakozott a húsra, és pont kifogytunk azokból a vékony, kerek marhaszeletekből, amelyeket az utóbbi időben egyre nyersebben fogyasztott. Nem tudtam teljesen elvetni annak a lehetőségét, hogy a furcsa kívánságai talán azt jelentik, hogy a teste így próbálja meggyógyítani magát.

Legalábbis ebben reménykedtem.

Elnézve, ahogy a szája sarkából vér csorog, miközben magába tömi a véres húst, úgy éreztem magam, mintha a Zord bolygó valamelyik erőszakosabb epizódját látnám. Elment tőle az étvágyam. Főleg, mivel anyámat korábban nem lehetett volna húsimádónak nevezni. A löncshús nem igazán összemérhető a marhával, de mivel Conner, a mostohaapám, már ha egyáltalán annak lehet nevezni, napok óta nem dolgozott, nem sok pénzünk maradt élelmiszerre.

– Bee! – szóltam ki a féltestvéremnek, akit hivatalosan Beatrixnek hívnak, miközben a mellettem várakozó tányérokra lapátoltam az odaégett löncshúst. – Benéztél anyához, ahogy kértem?

– Jaj, a fenébe! – A szitkozódást léptek csattogása követte, én pedig vigyorogva megcsóváltam a fejem. A tizenkét éves húgomnak, aki körülbelül négy évvel volt fiatalabb nálam, sokkal több felelősség nehezedett a vállára, mint a legtöbb vele egykorú lányéra.

Bár ezt mindkettőnkről el lehetett mondani.

Anya betegsége egyre súlyosabbnak tűnt. És mivel orvoshoz sem volt hajlandó fordulni, még nagyobb nyomás nehezedett Beere és rám, hogy megpróbáljuk visszafordítani a furcsa tüneteit. Bár anya az idő nagy részében szellemileg még épnek tűnt, akadt pár rossz pillanata. Néhány rémisztő pillanata. Például azokon az éjszakákon, amikor azt mondogatta, hogy gonosz férfiak fognak értem jönni. Amikor kiütött rajta a verejték, és a tekintete mások számára láthatatlan szörnyűségekkel telt meg.

Ő szörnyetegeknek nevezte ezeket a képzeletbeli gonosztevőket, de számára ugyanolyan valóságosak voltak, mint a szeme alatti mély, fekete karikák. Ráadásul, akármilyen borzalmas is ezt kimondani, azzal a beteges, eltorzult gerincével, az ezüstösen csillogó íriszével és a kiálló csontjaival inkább ő maga kezdett azokra a szörnyetegekre hasonlítani, amelyekről beszélt.

Korábban nem imádkoztam túl sokat, de az elmúlt hetekben rengeteget térdepeltem és esdekeltem, noha Isten – amennyiben létezik egyáltalán – nem vitte túlzásba a vigasztalásomat.

Miközben az utolsó kanál burgonyapürét lapátoltam éppen Bee tányérjára, kopogtatás hangzott fel az ajtón, ezért abbahagytam, amit csináltam. A homlokomat ráncolva halkan leraktam a lábast a tűzhelyre, és beletöröltem a kezem a konyharuhába. Óvatos léptekkel kiosontam az előszobába, és kikukucskáltam az ajtó mögé. Ekkor egy újabb határozott kopogtatás hozta rám a frászt, és felforrt a vérem attól a pofátlanságtól, hogy valakinek van képe így dörömbölni az ajtónkon. Odaléptem a kukucskálóhoz, amelyen keresztül egy ismeretlen férfit pillantottam meg.

Mélyen ülő, apró szempár, a balon egy sebhellyel, és furcsán ferde orr, mintha rendszeresen verekedésekbe keveredett volna. Az ismeretlen úgy nézett ki, mint egy két lábon járó rabosítási fotó.

Egy dolgot már nagyon megtanultam ebben a városban, amit Covingtonnak hívnak: hogy nem nyitunk ajtót idegeneknek. Különösen az olyanoknak, akik úgy néznek ki, mint egy bűnöző.

A pasas ismét bedörömbölt az ajtón, mire bosszúsan összeszorítottam a fogam.

– Igen? – kiabáltam ki. – Mit akar?

Először nem válaszolt, és láttam, hogy végignéz a folyosón. Volt benne valami – abban a sötét szemében, amit csak egy pillanatra láttam, és a szája szögletében bujkáló vigyorban –, amitől jeges borzongás futott végig rajtam.

Kivert tőle a víz.

Ránéztem a reteszre, hogy biztosan be van-e tolva. A lakásunk sajnos nem a legjobb vagy legerősebb zárakkal volt ellátva.

– Conner barátja vagyok – mondta végül az idegen. – Itthon van?

– Nincs.

– Nem tudod, mikor jön haza?

Semmit nem voltam képes leolvasni az arcáról, mert mintha szándékosan nem akart volna felnézni.

– Nézze, én nem…

Ekkor átható sikoly hasított a levegőbe, amitől egyenesen vigyázzba vágtam magam, és hátrakaptam a fejem. A furcsa alakot az ajtóban hagyva végigrohantam a lakáson, és csak a fürdőszoba ajtaja alatt átszűrődő fénycsík előtt torpantam meg.

Fény – az első jele annak, hogy valami nem stimmelt. Anya egyre jobban gyűlölte a fényt. Azt mondta, megfájdul tőle a szeme.

– Anya! Ne!

Amikor rájöttem, hogy Bee sikoltozik az anyánk mellett az ajtó túloldalán, elöntött a rettegés, és berontottam a fényesen kivilágított fürdőszobába.

Anya a kád mellett állt, és furcsa, morgásra emlékeztető hangokat hallatott, miközben a víz lecsorgott a padlóra. A kád pereme felett két rózsaszín zoknis láb kapálózott.

Ó, te jóságos ég.

Bee!

Jéghideg adrenalinlöketek árasztottak el, miközben feléjük vetettem magam, és félrelöktem az anyámat, aki a falnak tántorodott.

Amint felszabadult, Bee kiugrott a kádból. A felsőteste csuromvizes volt, és ugatva köhögött.

– Mi a fenét művelsz? – kiabáltam rá anyámra, akinek a szeme irizálva villogott a fényben.

De ő csak felvisított, ismét előrevetette magát, nekem esett, és visszalökte Beet a vízbe.

Pánik robbant az izmaimban, és a testemet már nem az akaratom irányította, hanem az ösztöneim. A hajánál fogva megragadtam anyámat, és lerángattam Beeről. Maroknyi fénytelen, vörös hajszál maradt a tenyeremben, miközben anyám kicsúszott a kezemből, és hátrazuhant a vécére. Nehezen tudott feltápászkodni a csúszós padlón, úgyhogy kirángattam Beet a kádból, és a nedves csempén csúszkálva az ajtó felé lökdöstem. Miután kijutottunk az előtérbe, becsuktam magunk mögött az ajtót, és a kilincset felfelé fordítva akadályoztam meg, hogy belülről ki lehessen nyitni.

– Menj be a szobádba! Zárd be az ajtót, és ki ne gyere onnan, amíg nem szólok! – rivalltam a húgomra.

– Én csak… – köhögött Bee szipogva. – Én csak… meg akartam akadályozni… hogy megigya a vizet, de ő… rám támadt!

Az ajtó hangosakat puffant és rángatózott, ahogy anyám megpróbált kitörni a másik oldalról.

– Ő is közéjük tartozik! Ő is közéjük tartozik! – üvöltötte odabentről. – Ne hagyd megszökni! El fogja mondani nekik, hogy itt vagyok!

– Nyomás! Most! Zárd be az ajtót! És ki ne nyisd, bármit is hallasz! – A falnak vetettem a lábam, miközben hátrafeszítettem magam, hogy ellenálljak a rohamoknak, és szilárdan zárva tartottam az ajtót, miközben Bee berohant a szobájába.

Egy perccel később elhallgattak a puffanások. És a sikoltozás is abbamaradt.

Zihálva nyeldekeltem a levegőt, miközben elernyesztettem az izmaimat, és felegyenesedtem. Már nem éreztem ellenállást a másik oldalról.

– Anya? – szóltam be halkan az ajtón keresztül, abban reménykedve, hogy értelmes válasz érkezik. Hogy valami magyarázatot kapok arra, mi a fene történt vele. Anya már korábban is beszélt arról, hogy valaki üldözi, de még soha nem vetítette ki rám vagy Beere ezeket a paranoid gondolatait.

Semmi.

De az az édeskés szag, ami anyám betegségét kísérte, most erősebbnek tűnt a szokottnál. Sűrű és ragacsos volt, vastagon megült a torkomban, ezért az arcomhoz szorítottam a kézfejemet, hogy elnyomjam.

Az elmúlt néhány hónap során anya édes virágillata, amelyet egész életemben ismertem és szerettem, valahogy mintha teljesen elhalványult volna e mögött a furcsa bűz mögött.

És most már csak ezt éreztem.

Az öklendezést visszafojtva lenyomtam a kilincset, és beléptem a fürdőszobába.

Anyám a kád szélén feküdt, arccal a vízben.

– Anya! – vetettem magam oda hozzá, mire hangos csobbanás kíséretében megfordult, és ismét sikoltozni kezdett.

A karja felé nyúltam, de ő megelőzött, és ököllel arcon vágott. A fájdalomba még a csontjaim is beleremegtek, és csillagok táncoltak a szemem előtt.

Pont sikerült úrrá lennem a szédülésemen, amikor anyám ismét felém lendítette a karját, mire lebuktam. Ezúttal nem talált el, és dühödten hadonászott frusztrációjában. Olyan szorosan lefogtam a karját, hogy a körmöm a törékeny csontjába vájódott, de a következő pillanatban éles fájdalom hasított a kezembe, mert az anyám megharapta.

– Jujj! A fenébe! – löktem le magamról, mire anya megcsúszott, és hadonászva bezuhant a kádba. Amikor megpróbáltam kihúzni, felém nyújtotta a kezét, belemarkolt az ingembe, és a víz felé rántott.

A légutaimba bejutott folyadék égetni kezdte az orromat, de anya nem engedett el, továbbra is a víz alatt tartott. Minden egyes izmom elmerevedett a pániktól. Hallottam, hogy fröcsköl a víz anya eszelős rugdosásától és a küzdelmünktől.

Az egyetlen olyan dolog után nyúltam, amelyet szorult helyzetemben el tudtam érni. A tenyeremet anyám torkára szorítva sikerült pont annyi levegőt kipréselnem belőle, hogy elgyengüljön egy kicsit a szorítása, és továbbra sem engedtem el, miközben a fejem levegőért kapkodva a felszínre emelkedett.

De anya maga felé rántott, és mindkettőnk fejét visszanyomta a víz alá.

Még erősebben kezdtem szorítani a torkát, mire újra elgyengült.

Minden egyes korty levegő égette a torkomat, és heves köhögés formájában távozott belőlem.

Anyám őrjöngve kaparászta a nyakam hátulját, hogy ismét a víz alá tudjon húzni.

– Anya! Kérlek! – Már alig maradt elég levegő a tüdőmben ahhoz, hogy ki tudjam nyögni a szavakat, miközben az összes izom megbénult a mellkasomban. A talpam tehetetlenül csúszkált a csempén, ahogy anyám karját szorongattam, hogy ne tudjon magával rántani.

Anyám ekkor kitátotta a száját a víz alatt. Tágra nyílt a szeme a döbbenettől.

Mintha elszivárgott volna belőle a harciasság. Mozdulatlanná vált, de hátborzongató elszántság villant fel az arcán, amitől libabőrös lett a nyakam.

Feltoltam magam, és felálltam a kád mellett. Már nem fogtam le az anyámat, de ő meg sem próbált feljönni a víz színére.

Biztosan elfogyott a levegő a tüdejében. Biztosan szüksége volt már egy kis oxigénre.

Gyerünk! Állj már fel!

A karjáért nyúltam, hogy felhúzzam, ám amikor egy hosszú, vékony, izmosnak tűnő lény siklott ki a szájából, egyenesen bele a vízbe, megállt a kezem a levegőben.

Még három követte – kettő az orrából.

Felsikoltottam, és a rémülettől dermedt végtagokkal figyeltem, ahogy a férgek virgoncan vonaglanak a kád porcelánfenekén, a lefolyó felé igyekezve. Még legalább kéttucatnyi követte az elsőket, szélesre feszítve anyám száját és orrát. Utána még több. És mindegyik a bedugaszolt lefolyót próbálta elérni.

Kapkodva nyeldekeltem a levegőt, miközben a horrorisztikus jelenetet bámultam.

Amíg el nem feketedett körülöttem a világ.

2. fejezet Lilia

Négy évvel később…

Lilia? – szólalt meg egy hang a semmiből.

Pislogva kinyitottam a szemem, és azon kaptam magam, hogy egy sárgás mosdókagyló lefolyója felett görnyedek.

– A Föld hívja Liliát – hallottam meg ismét azt az ismerős hangot.

Értetlenül megfordultam, és kiderült, hogy a kolléganőm, Jayda áll mellettem. Felegyenesedtem a mosdókagylóból, amit éppen takarítottam. Csak zavarosan emlékeztem arra, hogy éppen a kézmosót súroltam, amikor egyszer csak egy furcsa, de ismerős szag csapott meg, olyan, mint a rothadásé és a földé. És annyira erős volt, hogy ismét visszarepített a múltba.

Szégyenkezve elmosolyodtam, és megköszörültem a torkom.

– Bocsánat, kicsit elkalandoztak a gondolataim.

Néha elő szokott fordulni velem. Valami kivált bennem egy gondolatot, amely egyenesen visszavisz életem legszörnyűbb pillanataiba. Annyira, hogy teljesen elveszítem a kapcsolatomat a valósággal.

Már négy év eltelt anyám halála óta, de még mindig emlékeztem minden egyes részletére. A szagokra. A hangokra. A hidegre.

– Csak azt mondtam, hogy átmegyek a szomszéd irodába – szorította Jayda az orra elé a karját, miközben köhögni kezdett. – Fogalmam sincs, mi a fenét ehetett az utolsó ember, aki itt járt, de ez a szag nem egészséges. Úgyhogy most magadra hagylak ezekkel a fajanszokkal – nevetett fel.

Továbbra is kábultan felkaptam a rongyot, amit leejtettem, és a mellettem lévő felmosóvödörbe dobtam. Ismét megcsapott a megszokott hányinger, és úgy próbáltam leplezni a kezem remegését, hogy munkára fogtam: beletöröltem a köpenyembe, majd megfogtam a vödröt, hogy átmenjek a következő mosdókagylóhoz.

– Ez igazán kedves tőled.

Jayda az orrát fintorgatva elindult az ajtó felé, de hirtelen megtorpant.

– Biztos, hogy jól vagy? Kicsit sápadtnak tűnsz.

– Jól vagyok. Remekül. Csak belemerültem a gondolataimba.

– Elég mély gondolataid lehetnek. De komolyan, nem bánod, ha én elkezdem a másik helyiséget? Csak az jutott eszembe, hogy ha jól ütemezzük a munkát, hamarabb végzünk.

Egy félmosollyal megvontam a vállam.

– Nem bánom.

Az igazat megvallva, gyűlöltem mosdókat takarítani, ahogy betegszobákat és irodákat is, de arra jutottam, hogy így kerülhetek a legközelebb egy valódi kórházban végzett munkához. Az orvosi kutatómunkával kapcsolatos álmom napról napra távolabbinak tűnt, ahogy a testem egyre jobban kimerült. Az én koromban már illik megszerezni az ehhez szükséges alapfokú diplomát, és azt latolgatni, hogy melyik mesterképzésre jelentkezzen az ember. De én a munka mellett még az állami főiskolára is alig tudok bejárni, és így akár még tíz évbe is beletelhet, amíg eljutok odáig.

– Kösz, csajszi. Az első trimeszter és a szennyvíz nem jó kombináció.

A kórház alagsorában lévő mosdók soha nem szoktak rózsaillatúak lenni, de ezúttal különösen erős bűz terjengett a levegőben.

– Megcsinálom – biztosítottam Jaydát, és kihessegettem. – Menj már innen. Nincs kedvem a te hányásodat is feltakarítani.

A barátnőm nevetve kisétált az ajtón, és miután egyedül maradtam, hosszú, remegő lélegzetet vettem. A mosdó két oldalára támasztottam a kezem, lehunytam a szemem, és megpróbáltam rendet rakni a fejemben.

Sikolyok. Fekete férgek. Üveges tekintet.

Kivertem a fejemből a látomásokat, és nem hagytam, hogy beszippantsanak. Nem. Ma nem fognak.

Hirtelen halk vízcsobogás ütötte meg a fülem, úgyhogy kinyitottam a szemem, és a tükörben végignéztem a mögöttem lévő fülkéken.

Az utolsóban megláttam valamit, amit korábban, amikor megérkeztem, nem vettem észre: két zoknis lábat az ajtó alatt. Megfordultam, és azonnal összeszorult a szívem a felfedezéstől. Egyértelműen lábakat láttam az ajtó alatt.

– Van ott valaki? – kérdeztem, noha pontosan tudtam, hogy van. A lábfejek felett a betegek jól ismert kórházi köntösének a szegélyét is felismertem.

A pácienseknek elvben nem lett volna szabad a pincében található, a személyzetnek fenntartott mosdót használniuk.

Egy újabb halk csobbanást hallottam. A lábak helyzetéből ítélve az illető valószínűleg nem rendeltetésszerűen használta a vécét, de elképzelhetőnek tartottam, hogy éppen hány.

– Segíthetek valamiben? Ha kell, idehívhatok valakit… – billegtettem meg az ujjam, mintha láthatná az illető.

Aki nem válaszolt.

Óvatosan közelebb osontam hozzá.

– Rosszul van?

Még mindig nem válaszolt.

Végül odaértem a fülke ajtajához, és bekukucskáltam a keskeny réseken. Hosszú, kócos, vörös haj hullott a kórházi hálóingre, ami annyira szétnyílt, hogy a sápadt, foltos hát és fehér alsónemű is kilátszott alóla. A végtagok, különösen a láb és a kéz, lila foltosak voltak.

Az első gondolatom a livor mortis volt, de elhessegettem magamtól.

Hirtelen kiszáradt és ettől égni kezdett a torkom, így nyeltem egy nagyot.

Könyörgök, legyen életben.

Halkan bekopogtattam, és közben észrevettem, hogy az ajtó nincs bezárva. Azt reméltem, hogy az illető felháborodottan tiltakozni kezd a zaklatás ellen.

De egy szót sem szólt.

Kinyitottam az ajtót.

A páciens feje a vécéülőke alatt pihent, a csészében; kócos haja eltakarta az arcát.

Kinyújtottam a remegő kezem a vékony válla felé, és amikor meghúztam, a beteg az oldalára billent. A hátára gördült, amitől a feje nekiütődött a fülke falának, és abban a pillanatban, amikor a haja hátrahullott az arcából, megtántorodtam.

Anyám ismerős, tejfehér szeme bámult vissza rám.

Valami mozgást láttam a szemem sarkában, és az összes levegő kiszaladt a tüdőmből, amikor arra fordultam, és még pont láttam azt a hosszú, fekete, vonagló valamit, ami lesiklott a vécécsészébe.

Jeges félelem öntött el. Pislogtam egyet. Majd még kettőt.

Utána visszanéztem az anyámra. Egy újabb fekete, vonagló valami csusszant ki a lila ajkai közül, majd kúszott végig szilvakék arcán a csempés padlóra. És egyenesen felém tartott.

Hangosan felsikoltottam, hátraugrottam, és a fenekemre estem.

A féreg gyorsan és elszántan közeledett felém.

Mielőtt azonban odaérhetett volna hozzám, félúton köztem és anyám élettelen teste között becsusszant a padlón lévő lefolyóba.

Az ajtócsapódás hangja újabb borzongást váltott ki belőlem, és amikor Jayda berontott a mosdóba, felugrottam.

– Lilia? Jól vagy? Úgy hallottam, mintha sikítottál volna.

Úgy csípték az orromat az elfojtott könnyek, hogy megszólalni sem tudtam.

Jayda a homlokát ráncolva óvatosan közelebb jött hozzám, miközben a helyiséget fürkészte.

– Mi a baj?

– Ide kell hívnunk valakit – sikerült kinyögnöm, és a fülkére mutattam.

– Ide kell hívnunk valakit? – fordult a barátnőm értetlen arccal abba az irányba, amerre mutattam. – Lilia? Jól vagy?

Visszanéztem a fülkébe, de semmit sem láttam. Nyoma sem volt annak, hogy korábban ott lett volna valaki.

– Hát, ööö… – Annyira sokkolt a valóság, hogy belepirultam a szégyenbe. – Én… – Az agyam magyarázatot keresett, valami olyasmit, ami eloszlatná a félelmemet, hogy teljesen megőrültem.

Jayda átlépett a lábamon, kinyitotta a legközelebbi fülke ajtaját, majd sikítva hátraugrott.

– Mi a fene?!

Vadul kalapálni kezdett a pulzusom.

Ő is látja azokat az izéket?

Jayda a karjába temette az arcát, egy ideig öklendezett, majd hátralépett.

– Várj… mindjárt… idehívok valakit. Tarts ki!

A homlokomat ráncolva feltápászkodtam, miközben kirohant a mosdóból, és bekukkantottam az anyáméval szomszédos fülkébe. Egy hosszú, csupasz farkú, sötét, szőrös gombóc lebegett a vécécsésze vizében. Egy patkány.

Ez legalább a szagot megmagyarázta.

Zihálva kapkodtam a levegőt, miközben a fülkével szemben lévő falnak támaszkodtam, és ismét lecsúsztam a padlóra.

Ólomnehéznek éreztem a lábam. Zsibbasztó hideg öntötte el a végtagjaimat és a mellkasomat. Biztos voltam benne, hogy pánikrohamom van, mert jeges, nyirkos érzés töltött be, olyan, mintha hólé ömlene a tüdőmbe, és le mertem volna fogadni, hogy ha nem ülnék, akkor elájulnék.

Lehunyt szemmel elszámoltam négyig, és az orromon át vettem a levegőt. A fülemben dübörgő vér zaján át meghallottam Jayda nyugodt hangját, amint a karbantartókat hívja.

Hányinger öntött el, de visszatartottam az öklendezést. A gyomorsav csípni kezdte az orrom, ezért még erősebben összeszorítottam a szemem, miközben még nagyobb lélegzeteket vettem az orromon át.

Végül eléggé összeszedtem a bátorságomat ahhoz, hogy kinyissam a szemem, és az üres fülkére meredjek, miközben hevesen utáltam magam azért, hogy ismét hisztérikus rohamot kaptam a kolléganőm előtt. Reszkető izmokkal feltápászkodtam; időközben szerencsére elmúlt a hányingerem. Az orrlégzés megtette a hatását.

Megszorítottam az anyám hamvait tartalmazó kis fiolát – a nyakamban hordtam a régi rózsafüzéren, amelyet anyám mindig a zsebében tartott. Ez egy buta kis babona volt, amelyről anyám mesélt nekem valamikor. Ő is mindig a nyakában viselte a nagymamám gyűrűjét egy nyakláncon. Amikor megkérdeztem, hogy miért van nála folyamatosan, azt válaszolta, hogy a halottak nem tudnak ártani azoknak, akik valami hozzájuk tartozó tárgyat tartanak maguknál. Én nem hiszek ugyan Istenben, de anyám hitt benne, ezért a lelkem mélyén fontosnak éreztem, hogy megőrizzem a rózsafüzérét.

Amikor az ajtó újra kinyílt, megfeszültek az izmaim.

Jayda tért vissza, de nem jött közelebb hozzám.

– Felhívtam a karbantartókat. Már úton vannak. Jól vagy? – Megnyugtató hangja az anyáméra emlékeztetett. A kolléganőm huszonhárom éves volt, csak pár évvel idősebb nálam, de az élet idő előtt megöregített mindkettőnket.

– Igen, azt hiszem. Csak… egy kicsit felzaklatott ez az egész.

– Nem, drágám. Úgy értem, tényleg jól vagy?

Pontosan tudtam, mire gondol. Az utóbbi időben mindentől ijedeztem. Ki tudja, mi váltotta ki a mostani rohamomat. Talán a szag. Vagy megláttam a patkányt, és valami egészen másnak tűnt számomra. Nem ez lett volna az első ilyen alkalom. Jayda már megtapasztalhatta néhányszor, hogy olyasmiket látok, amik nincsenek is ott.

– Minden rendben lesz. – Ez a három szó volt a mantrám az elmúlt négy évben.

Minden rendben lesz.

Általában nem is volt semmi bajom, azokat a pillanatokat leszámítva, amikor valami emlékbetörést váltott ki belőlem.

Vagy amikor az anyámról hallucináltam.

De tényleg jól voltam?

Gondoltam, az majd kiderül.

TARTALOM

Lejátszási lista

A szerző megjegyzése és figyelmeztetések

Prológus

1. fejezet – Lilia

2. fejezet – Lilia

3. fejezet – Lilia

4. fejezet – Lilia

5. fejezet – Lilia

6. fejezet – Devryck

7. fejezet – Lilia

8. fejezet – Devryck

9. fejezet – Lilia

10. fejezet – Devryck

11. fejezet – Lilia

12. fejezet – Lilia

13. fejezet – Devryck

14. fejezet – Lilia

15. fejezet – Lilia

16. fejezet – Lilia

17. fejezet – Lilia

18. fejezet – Lilia

19. fejezet – Devryck

20. fejezet – Lilia

21. fejezet – Lilia

22. fejezet – Devryck

23. fejezet – Lilia

24. fejezet – Devryck

25. fejezet – Lilia

26. fejezet – Devryck

27. fejezet – Lilia

28. fejezet – Devryck

29. fejezet – Lilia

30. fejezet – Lilia

31. fejezet – Devryck

32. fejezet – Lilia

33. fejezet – Lilia

34. fejezet – Lilia

36. fejezet – Lilia

36. fejezet – Lilia

37. fejezet – Devryck

38. fejezet – Lilia

39. fejezet – Lilia

40. fejezet – Devryck

41. fejezet – Lilia

42. fejezet – Lilia

43. fejezet – Lilia

44. fejezet – Lilia

45. fejezet – Lilia

46. fejezet – Lilia

47. fejezet – Lilia

48. fejezet – Lilia

49. fejezet – Devryck

50. fejezet – Lilia

51. fejezet – Lilia

52. fejezet – Lilia

53. fejezet – Lilia

54. fejezet – Lilia

55. fejezet – Lilia

56. fejezet – Devryck

57. fejezet – Lilia

58. fejezet – Lilia

59. fejezet – Devryck

60. fejezet – Lilia

61. fejezet – Lilia

62. fejezet – Devryck

63. fejezet – Lilia

64. fejezet – Devryck

65. fejezet – Lilia

66. fejezet – Devryck

67. fejezet – Lilia

68. fejezet – Devryck

69. fejezet – Lilia

Epilógus – Lilia

Szószedet

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Berksire Swash – SIL Open Font License

Cinzel – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License