Martyna Bunda

Ridegség

– részlet –

Fordította Mihályi Zsuzsa

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Martyna Bunda: Nieczułość
Wydawnictwo Literackie, Kraków, 2017

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Copyright © Martyna Bunda, 2017
© 2017, Wydawnictwo Literackie, Kraków
Hungarian translation © Mihályi Zsuzsa, 2024

A mamámnak, a húgomnak, a lányaimnak,
a nagyanyáinknak, a nagynénéinknek,
a barátnőinknek

Tél

Ilda

A középső testvér, Truda ötlete lehetett, hogy éjszakára állítsák a rózsákat egy vödör tintába. Kapjanak egy kis jelképes színt. Ha már az utolsó férfit temetik. A legidősebb, Gerta lehetett, aki hozzáfűzte, hogy ez a csokor legyen legfelül. A mise előtt ötven złotyt csúsztatott a sekrestyés zsebébe, nehogy elfelejtse, melyik virág kerüljön a tetejére. A nehézfejű, bicegő sekrestyés kitett magáért, még gondosan el is rendezte a szalagokat a koporsó két oldalán. Az volt rájuk írva: „A rideg nő”.

Tél. Lucskos, végtelen február. 1979. A halom legtetejére került a sok színezett rózsa és a két fehér műanyag szalag, a „Hűséges Hitves” feliratú liliomok és „A Nagy Szobrásznak”, „E Táj Büszkeségének”, „A Makulátlan Alkotónak”, „A Pomerániai Földek Nagy Fiának” hozott virágok fölé. Mi volt ez „A rideg nő”-höz képest?

Aztán elindultak a nővérek vállt vállnak vetve, egymáshoz igazítva a lépést, közrefogva a legfiatalabbat, Ildát. Balról a középső lány, Truda. Máskor ő volt a világmindenség közepe, most magába fordulva, némán lépkedett ide-oda biccenő, vadonatúj fülbevalójával. Jobbról Gerta. Mindig nagyon érzékeny volt arra, mit mondanak az emberek, de aznap ő húzta ki magát a legjobban, szálegyenes tartással ment. Kettejük közt Ilda. Furcsán apró és törékeny volt aznap, nem mindennapi mellbősége ellenére, amire még abból az időből emlékeztek a városkában, amikor bőr kezeslábasba préselte magát. Előttük Tadeusz Gelbert ezüstzsanéros mahagónikoporsóban.

Így haladtak a gyászmenettel a szürkésfehér hóban, a sekrestyés kezében ütemesen ringott a kereszt, a szalagokon az Örökké Szerető Hitves, elöl a község elöljárója, a bankigazgató, Truda minden korábbi beosztottja, a szomszédasszonyok, a szobrászműhely jeles képviselői és a hűséges sírköves ügyfelek, a boltosnők, a trafikosnők, mindkét kartuzyi taxisofőr – mert senki sem hagyhatott ki ilyen eseményt a városban –, a nővérek pedig minden lépéssel közelebb kerültek a koporsóhoz. Hol a legidősebb, Gerta előzte jobbról a gyászolók következő sorát, hol a középső, Truda balról. Így aprókat lépve, szinte akaratlanul gyorsítva pont a frissen megásott sírgödör előtt érték utol a Törvényes Özvegyet. Szemben álltak a koporsónál. Ilda pedig fogta a férfitól kapott kis retiküljét, elővette a rúzsát, a férfi ajándékát, és kihúzta vele a száját. Jelenetet akartak, megkapták a jelenetet.

Még be sem sötétedett, amikor hármasban leültek a testvérek az asztalhoz a szűzlányhegyi házban.

Truda megint gesztikulált, túl sokat beszélt. Rövid lábú, hosszú nyakú, hebrencs nő volt, lapos, mint a deszka, és bár jóval túl volt már a negyvenen, érdekes módon a testvérei és sokan mások is szépnek tartották. Talán sajátos bája és különösen dús, szőke, sűrű, életteli haja miatt, talán azért vonzotta az embereket, ahogy mások szemébe nézett – a nőkébe melegen és figyelmesen, a férfiakéba bátran és pimaszul. Mert élet volt benne. Ha be akart bújni a testvére vagy az anyja mellé az ágyba, akkor bebújt. Ha meg akart csókolni valakit – megcsókolta. És még most is, hogy menthetetlenül belépett abba a korba, amikor nőként láthatatlan lett, Truda szerette az életet, és az élet ezt viszonozta.

Gerta széke állt mellette, aki viszont nem sokat ült ezen a széken. Forró teát kellett főzni, megitatni az átfagyott és lelkileg megrendült Ildát, keresni neki egy takarót, elővenni egy abroszt, leteríteni az asztalt, felszeletelni a kenyeret vacsorára. Gerta volt Truda fonákja. Sötét hajú, sötét szemöldökű, kék szemű, úszó- vagy atlétatermetű nő; ha márványba faragják, és kiállítják egy múzeumban, csodájára járnak. De ez a „nagy lábú, langaléta lány” nem tudott összhangba kerülni a testével. A végletekig földhözragadt, elviselhetetlenül kötelességtudó, szorgalmas, talpraesett, felelősségteljes, bátor nő – aki viszont mindig úgy látja, hogy nem elég fehér a kimosott ruha.

Ezekben a tulajdonságokban éppen Gerta hasonlított a legjobban az anyjukra, Rozelára, aki mindig a maga útját járva próbált tisztességes életet élni, boldogulni, megállni a lábán. Törvénytelen lány törvénytelen lányaként, arra ítélve, hogy örök szégyenben éljen, emelt fővel járt, és erre tanította a lányait is. Nemes. Pedig parasztlány. Bátor. Pedig lány. Egyszerű kasub kunyhóból indult, nem ismerte a betűket, még lengyelül sem tudott jól, de egyedül, a férje nélkül építette fel a Szűzlányhegy első téglaházát. Tele volt a ház könyvekkel, amelyeket sosem tud majd elolvasni.

Fizikailag Ilda emlékeztetett legjobban az anyjára. Hasonló testalkat volt, de csábosabb, mintha a legjobbat örökölte volna Rozelától – gömbölyű mell, széles csípő, vékony derék, szoborszerű lábak – és ez még megsokszorozódott benne. Csakhogy ezek a lábak az ő esetében kicsit görbén nőttek. A térde egész kicsit kifelé állt, ezért Ildának cowboyos lett a járása. Olyan volt az életben is. Ő volt az első, aki motorral járt a városban, szűk bőr kezeslábasban, csak Tadeusz vette rá később, hogy hordjon helyette méretre varrt, nőies ruhát.

Most viszont, a temetés napján olyan volt Ilda, mint valamelyik szent a kartuzyi templomban. Szótlan, mélyen a gondolataiba merülő, messze, a konyhán, az udvaron, a tavon túlra néző alakja viaszfigurának látszott, amelyen átsüt a fény. Mintha a nap, amely épp most telt el, kitárt volna előtte egy másik világba nyíló kaput. De Ilda gondolatban még mindig a Kartuzyi utcai kórházban járt Gdańskban, a második emeleten, a kardiológián, ahol Tadeusz, aki alig három napja még eleven volt, egy gumikerekű vaságyon feküdt, és fél kézzel az olajfestékkel ezerszer lekent éjjeliszekrényre támaszkodva kérlelte az orvosokat, hogy hozzák ide a Hitvesét, hogy a diószínű lambéria mellett, az asztalnál, amelynek fehér színe alól kilátszott a szürke, kemény, közönséges fém, kijelentse Ildának, hogy a Hűséges Hitvesnek tett esküt Isten előtt. És hogy ő, Ilda még mindig fiatal. Nem kellene rá pazarolnia a hátralévő életét. A Hitves gondját viseli majd Ildának, ha ő már innen nem menne ki. Igaz, Hitvesem?

„A rideg nő”. Így szólt a hideg feketével festett felirat a szalagokon.

Tadeusz nős volt már, amikor megismerkedtek. Ilda majdnem a másvilágra küldte a motorjával. A férfi ezt rögtön jelnek tekintette, és gyermeki tűzzel mesélte el több tucatszor, mintha Ilda ott sem lenne: vagyis éppen azon a napon, amikor komolyan kétségbe vonta a maga gömbölyded Madonnáit, a kritikusoknak viszont hitelt adott, éppen az egyik Madonnája ütötte el egy Sokół 1000-esen ülve. És Ilda kénytelen volt elismerni, hogy a Sopot egyik mellékutcájában berendezett műhely kellős közepén álló fehér cementszobor az ő – Ilda – arcát, mellét és fenekét viseli. Nem olyan Szűz Mária volt, amilyet általában lát az ember.

Azt a motorbiciklit pedig, a Sokół 1000-est Ilda a saját kezével húzta ki az árokból – olyan erővel, amit maga sem sejtett –, amikor 1945 januárjában, pont a szűzlányhegyi ház mögött, rengeteg ember és jármű haladt a Staniszewo felé vezető úton. Mentek szekéren és anélkül, gyerekekkel és anélkül, hátukon cipelt málhával. Elcsigázottan, már nem törődve azzal, hogy az ablakokból figyelik őket, kapaszkodtak fölfelé a Szűzlányhegyre, kitaposva a homokot a vizes hó alól. Egyszer csak furcsa moraj zavarta meg a csendet. Mintha méhek zümmögtek volna – de honnan került volna elő annyi méh, ráadásul a tél közepén? Ilda kinézett az ablakon, és azt vette észre, hogy szerteszét szaladnak az emberek, kiabálva, próbálnak bebújni a vizes hó alá, aztán a padlóra zuhant az ablaküveg. Miért rohant ki a házból? Miért ment föl a dombra? Hogyan történt, hogy ez a gyönge termetű, apró kezű lány kihúzott az árokból egy ilyen nehéz gépet, egy holttest terhével együtt?

Mint aki eszét vesztette, ezen a motoron menekült el ettől a holttesttől és a fának támaszkodó nőtől, akinek meglátta a pillantását – csodálkozó, de halott szemét. Elhaladt egy szekér elé befogott, döglött ló mellett, amelyből valaki már kihasított egy darab húst, maga mögött hagyta a pánikban eldobált csomagokat, a rongykupacokat, és egészen Chmielnóig robogott, ahol a jól ismert temető látványa térítette magához.

A következő öt napban a nővérével és az anyjával meg más szűzlányhegyi nőkkel együtt temették el a holttesteket, nem nézték az arcukat. Öt évig, addig a napig, amikor megszökött Tadeuszsal, Ilda tekintete kerülte ezt a domboldalt.

Tadeusz Gelbert olyannak látszott, mint akinek szinte isteni hatalma van a testek fölött, amikor kőbe faragja őket. Sosem tért vissza a feleségéhez, sosem vált el. Amikor évek múltán tűzbe dobta Ilda minden ruháját, Ilda már nem tudott a férfi nélkül élni. Azt hitte, Tadeusz sem tud nélküle – a pomerániai temetők tele voltak az ő arcát és mellét viselő Madonnákkal, az ő kezét és lábát viselő angyalokkal. Még az első közös kutyájukat, egy Peggy nevű, göndör szőrű spánielt is évszázadokra belekomponálta a prelátus gdański síremlékébe, egy griff testének szerepében. A mancsok, a kissé göndörödő szőrzet, az oroszlános külső tulajdonképpen – tiszta Peggy. Szégyen.

Éveket töltött el vele Ilda, mire belátta, hogy a fiatalkori motorozás a bőr kezeslábasban, az még semmi. Csak állig gombolt, keményített gallérjával, a piros pórázon vezetett elegáns spániellel vált levegővé a kartuzyi lakosok szemében. Még akkor is, ha csak az az Ilda létezett a konyhákban, a fazekak, az illatok, az ünnepekre és szertartásokra végzett előkészületek kavarodásában.

Vagyis az a koporsónál elővett rúzs csak egy részlet volt a műegészben, amelyben rég le voltak osztva a szerepek, és amelynek fináléját fekete tintával örökítették meg a szalagon. A szél meg a nehézfejű sekrestyés pedig gondoskodott arról, hogy kilométerekről is látható legyen a felirat.

Gerta

1951, tél vége. Vállt vállnak vetve, a lépést egymáshoz igazítva vonultak a nővérek egy félreeső rendelőbe, ahol a nőgyógyász rendelt. Akkor Gerta ment középen, aki adott az emberek véleményére, férjnél volt öt éve, és még mindig nem hálták el a házasságot. A házasság negyedik évfordulójának alkalmából rendezett ünnepség botránnyal végződött, mert Edward, Gerta férje leitta magát, és cirkuszolt a templomban. Most, hogy közeledett az ötödik évforduló, azzal fenyegetőzött, hogy kiáll a főtérre, és mindenki előtt kihirdeti, hogy olyan asszonya van, aki alulról be van deszkázva.

Leszámítva, hogy részegen hajlamos volt sületlenségeket beszélni, Gerta férje, Edward Strzelczyk az erőszaktól irtózó, finom ember volt, de a házasságuk nem tartozott a sikeresek közé. Truda és Ilda már régóta mondogatták, hogy orvoshoz kell menni, de mint a tűztől, úgy félt Gerta az új kartuzyi kórháztól, ahol fémabroncsba szorítva kötözték ki a nők lábát. Sosem hagyta volna, hogy kikötözzék a lábát! Így éltek tehát, míg Truda nem talált a nővérének egy orvost, aki arról volt híres a városban, hogy nagyon megértő. És nem az irtózatos kartuzyi kórházban rendelt, hanem olyan rendelőben, ahol nem voltak új, rafinált nőgyógyászati vizsgálóasztalok.

Kiderült, hogy a rendelő nem más, mint egy szoba az egykori Maria Panzióban, amely sosem örvendett jó hírnévnek Kartuzyban. Cégtábla sehol, a bejáratnál sem láttak a testvérek semmiféle orvosi rendelőre jellemző tárgyat. Lelakott panzió, ahol rég nem fűtenek, a váróban bárpult, de alkohol nélkül, és rettenetes, bordó, mocskos kárpit, rajta olyan nedvfoltok, amelyeknek jobb nem firtatni az összetételét.

A doktor meglepettnek látszott, amikor meghallotta, miért jöttek: non consummatum, pedig majdnem öt éve házasok. Nagy szemeket meresztve mondta, hogy a rendelő tulajdonképpen zárva, de nincs szíve elküldeni Gerta asszonyt, ezért a kemény fagy miatt, és mert nem lehet fűteni a helyiséget, oda invitálja, ahol a legmelegebb van. Ezután egy kártyaszalonnak látszó helyiséget mutatott, ahol poros asztalok, székek és puffok álltak nagy összevisszaságban. Az ablak a Bíróság utcára nézett, de nem volt elfüggönyözve, ezért Gerta elfordulva vetkőzött, csak az alsóneműjét vette le, magán hagyta a szoknyáját. Elhelyezkedett a bordó kanapén, amelyet külön az ő kedvéért takart le a doktor egy tiszta lepedővel.

A doktor keresett valamit a hátsó helyiségben, és meghagyta Gertának, hogy meg ne moccanjon. Nagy szerencséje volt Gerta asszonynak, mondta, hogy nem talált felszabadítót ezzel a hártyával, mert ketté kellett volna vágni ahhoz, hogy beverekedje magát rajta – és készen is volt. Végül bevilágított Gerta lábai közé egy közönséges lámpával, és felhelyezett egy fémtükröt, ami nagyjából úgy nézett ki, mint egy hajsütő vas. Kijelentette, hogy tökéletesen rendben van az alteste, lesznek gyerekei. Azt tanácsolta, hogy ne mondjon semmit a férjének. Örüljön, hogy szűz lányt kapott, még ha öt évig kellett is várnia, hogy ezt megtudja. A nővérek megrökönyödve távoztak – a háború alatt mindig vártak valakit az emberek. Még mindig várnak. És ezt nem lehet megoldani egy ilyen egyszerű vágással.

Mégiscsak nagyon hosszú volt az öt év. Gerta tényleg próbált jó feleség lenni. Mindennap elment a műhelybe. Társaságnak. Ült a nagy kirakatablak mellett, amely fölött az utcai oldalon tábla hirdette: „Órás – Mester”; ugyanannál az asztalnál, ahol kezdetét vette a házasságuk. Semleges kérdéseket tett fel, elmondta, mi van a városban, Szűzlányhegyen, közben figyelte a férje munkáját – hogy kéznél legyen. És már egyikük sem emlékezett arra, hogy aznap, amikor egymásra találtak, a Gerta okozta nagy izgalomban Edward mindent a földre söpört erről az asztalról, ami rajta hevert – azt a sok tucat kis fogaskereket, rugót, azokat a furcsa hibrideket, pici csavarhúzókat, nagyítókat, fenyőgyantadarabokat, amelyek úgy néztek ki, mint a borostyán. Akkor mindketten zavarban voltak, együtt szedtek össze mindent négykézláb, esetlenül egymásnak esve. Miután Gerta asszony lett, zokszó nélkül tette rendbe egymaga ezt a káoszt mindennap. Külön dobozkákba tette a csavarokat, külön a fogaskerekeket, és ámuldozott, milyen kevés idő kell ahhoz, hogy minden újra összekeveredjen az asztalon. Ahogy leszedte az üres dobozkákat az ablakpárkányról, arra gondolt, hogy vele is ugyanez a helyzet: csak úgy hever, nem kell senkinek, és lélekben rögtön meg is feddte magát ezért a gyengeségért.

Ebédidőben átment a műhelyből a mögötte lévő lakásba, hogy áthozza a konyhából a kifogástalanul tálalt krumplit egy darab hússal, mustáros szószban, a fasírtot vagy a hagymás heringet. Délutánonként házas emberekhez méltó állapotba próbálta hozni a lakást: megbízott egy mestert, hogy az egyetlen, elég nagy, de sötét szoba falaira rajzoljon mintákat festékbe mártott zsinórral, egy másik mester úgy szabta át a szekrényt, hogy beférjen a kályha és az ablak közé. Az Edward által vásárolt hitvesi ágy mellett volt a szekrény, egy asztal székekkel, de Gerta elhelyezett még két fotelt, később pedig két pianínót is be kellett szorítania. Az egyik nagyon mutatós hangszer volt, vörös plüssel és struccpihékkel bélelve; olyan luxus volt ez, aminek értelmét Gerta sosem volt képes belátni.

Ebéd után Edward biciklire ült, és megkerülte a tavakat. Ilyenkor Gerta többnyire kitakarította a műhelyt, néha, ha kedve támadt, befejezte a férje munkáját; miközben egész délelőttöket töltött azzal, hogy a kezét nézte, észrevétlenül kitanulta a szakmát – tudta, hogyan feszítse szét a kis fogaskerekeket, hogyan jusson el ahhoz a rugóhoz, ami az óra lelke, hogyan állítsa be az ingát, hogy elkapja a ritmust. Hol vannak a valódi rubinkövecskék, amelyeket ki kell cserélni, ha siet az óra. Mit vegyen elő, ha lekopik a foszfor, hogyan vigye fel ecsettel az óra számlapjára, hogy a számok és a mutatók láthatók legyenek éjszaka. Edward viszont nem szerette, ha az órák között matatott. Ezért Gerta később talált magának más hasznos feladatot. Savanyított. Nemsokára befőttesüvegek sora foglalta el az egész falat. Savanyított, míg fel nem hagyott ezzel a kedvteléssel egy másik kedvéért, a fémek polírozásáért. Miután felfedezte, milyen egyszerű módszerrel vissza lehet adni a régi kanalak frissességét, mozgósította az evőeszközöket, a gombokat, a tálcákat. Szomszédoktól begyűjtött mindenféle eszközök áztak és főttek az edényekben, amelyekbe Gerta desztillált vízből és sóból készült oldatot töltött. A makacsabb darabokat megdolgozta még kefével és saját fejlesztésű pasztával is: porított kréta, mentaolaj, gumiarábikum, indigó volt benne. Amikor elunta ezt az időtöltést, előkerült a richelieu hímzés, kerek hímzőrámán varrta ki a virágokat a vásznon, köztük pedig nagyon éles szikével metszette ki a csipkemintákat.

Így díszített ki több tucat vagy talán több száz ágyneműt, abroszt, szalvétát, asztali futót, blúzt, kötényt, mire 1951-ben, a még hideg márciusban végre a saját vérével, a saját ágyában ejtett foltot szerencsésen az egyik hímzett lepedőre.

Truda

Különösen zord volt a tél, nem sokkal karácsony előtt. 1945-ben. Mentek a nővérek hármasban, vállt vállnak vetve, egymáshoz igazítva a lépést, középen Truda – szótlanul és kétségbeesetten. A garczi vasútállomásról tartottak hazafelé. Most indult el a vonat, és rajta ült Jakob, akihez nem ment feleségül Truda, nehogy szégyent hozzon a házra.

Aznap kora reggel Truda és a német családban született Jakob Richert megállt az ajtóban Szűzlányhegyen. Jakob kicsit már hervatag, fehér és piros rózsákból kötött csokorral, amit a téli hideg dacára szerzett valahol, Truda pedig hidrogénezett, de változatlanul fürtös hajával üdébben és szebben, két karjával a férfiba kapaszkodva.

Három évvel azelőtt egy nagyon más Trudától búcsúztak el ugyanazon a peronon: vézna volt és rémült. Több ezer más, de hasonló társával együtt munkára vezényelték. És abból, hogy azt tanácsolta az anyjának az oberparancsnok, akit a németek küldtek a városba, hogy nyári ruhákat is csomagoljon a lányának, pedig tél eleje volt, minden világos lett.

Jakob talált rá Berlinben, miután három évet dolgozott végig német gyárakban, és alig élt: a haja berlini platinaszőke, a száján cinóbervörös rúzs, a festék alatt pedig egy aszott öregasszony, aki túl sokszor menekült meg már a komisz haláltól ahhoz, hogy tényleg lehessen még benne valamilyen élet.

A Jakob érkezése előtti napon omlott be az óvóhely. A törmelék maga alá temette a németeket, és ráomlott volna Trudára is, ha hagyták volna, hogy lemenjen. Azt mondták, hogy elszívja előlük a levegőt az a lengyel nő. Truda kint állt a kapu előtt. Egyetlen masszív és vastag fal maradt az egész épületből, és a falban a boltíves kapu. Truda szeme telement porral, szinte megvakította.

A poloskás barakkban, ahol még érződött a hadifoglyok és a korábbi lakók izzadságszaga, még a beomlott pince előtt volt egy fekhely. Truda ezen a priccsen minden éjjel szorosan a fejére húzta a szoknyáját, nehogy a szemébe másszanak a poloskák – az alteste pedig teljesen csupasz volt, mert elvették a bugyiját.

Még azelőtt voltak azok a drabális, ocsmány németek, akik meztelenre vetkőztették őt meg a többi lányt a vonaton. Botot fogtak a kezükbe, és nagy élvezettel piszkálták vele a lányok szeméremszőrzetét, csapkodták a feneküket, emelgették a mellüket, benyomták a fenekük párnái közé. Vagy jéghideg vizet zúdítottak a fagyban felállított, csupasz, átfázott lányokra. A higiéniai zuhany után pedig csak két ruhát meg egy vizes, összefilcesedett gyapjúkabátot adtak vissza neki az összes holmijából. Truda alig tudta belepréselni magát abba a merev, tapadós páncélba.

Fehérneműt csak sok-sok hónap után kapott Marie-tól, a porcelángyári brigádvezetőtől. Truda feljárt hozzá az emeletre, mint egy bárány, mint egy bábu, és hagyta magát levetkőztetni. Marie kezei közt lett berlini szőke. Ő maradt ott az óvóhelyen, ahová nem engedték be Trudát.

Jakob találta meg a romok között az elveszett, csodával határos módon megmenekült lányt, aki azt sem tudta magáról, hol van, és ki ő. Jakob azt mondta a németeknek a gyárban, hogy a megbeszélés szerint magával vihet egy németül tudó munkásnőt. Jelentette egy embernek, aki ott ténfergett géppisztollyal, hogy vele van ez a lány, aki kijött a romok alól, és a kijárat felé taszigálta Trudát, ráförmedve: Raus! Intettek neki, hogy menjen, úgyis volt fontosabb dolguk. Így vitte magával a lengyel munkásnőt a Wehrmacht dezertőrje. Még nem tűzték ki a bolsevik zászlót a Reichstagra.

A következő hetekben Jakob visszahozta Trudát az életbe. Szenesvagonokban vagy személyvonatokon menekültek, a férfi bekötött fejjel, tyúkvérrel bemocskolt kötéssel, felkötött karral, Truda ócska hamisított papírokkal. Elhagyott házakban éjszakáztak. Volt belőlük elég a régi és az új lengyel határ közelében. Mentek, még arról sem értesültek, hogy a németek már megadták magukat. Volt, hogy befogadta őket valaki néhány órára, adott nekik meleg ételt, de legtöbbször engedély nélkül osontak be az üres házakba.

Ha azt mondta volna Jakob Trudának, hogy verje ki a fejéből azt a rúzst, amit még Berlinben vett kenyér helyett, és útközben elvesztette, abból már tudhatták volna, hogy végül csalódnak egymásban. De Jakob megígérte, hogy nem jön vissza a rúzs nélkül. És visszatért. És nem számított, hogy más, sötét a tok, és nincs benne tükör. Így kezdődött köztük egy megismételhetetlen misztérium. Ütemesen, sietség nélkül szeretkeztek, egymás szemébe nézve megrendülten, könnyek között, kívül kerülve az időn, a földön, a világon, a halálon.

Nem siettek az utazással sem, mert az sem volt biztos, hogy az a nap, amikor célba érnek, nem a búcsújuk napja lesz-e. Nem beszéltek arról, hogy tényleg haza akarnak-e menni, vagy ez a kötelességük. Jakob természetesnek tekintette, Truda túlságosan hálás volt neki az oltalmazásért ahhoz, hogy megkérdezze. Jakob vitte őt, pedig Truda nem akart menni.

Truda aztán évekig sajnálta, hogy valami csoda folytán nem lett gyereke ebből az utazásból. Ebből a kínzón fájdalmas szeretkezésből istennek kellett volna születnie. Ezekből az éjszakákból, amelyeket üres, kifosztott lakásokban, félig leégett pajtában, üvegcseréppel borított templomban töltöttek, mert olyan alacsonyan szálltak a repülőgépek, hogy kizuhantak a festett üvegablakok. És olyan szenvedéllyel simultak egymásba azokon az ágyféleségeken, hogy meg kellett volna fogannia egy gyereknek. Lehet, hogy akkor nem lett volna más választása az anyjának? Jobb egy német a házban, mint egy újabb fattyú a családban?

De nem lett gyerek. Jakob azt mondta, hogy várjanak. Olvadjon el a hó, hegedjenek be egy kicsit a háború ütötte sebek. Ezért azon a decemberi napon kikísérte Jakobot a három nővér a hideg, hóborította pályaudvarra. Várakoztak, mert késett a vonat – vagy talán nem is késett, hiszen köztudomású volt, hogy úgy járnak a vonatok, ahogy lehet. Truda két karjával kapaszkodott Jakobba, életében először Szent Borbálához imádkozott, akinek a feje árral szemben úszott a Visztulán, hogy soha ne érkezzen meg az a vonat. Hogy maradjon üres a peron.

Rozela

Miután ágyba dugta a három lányát, Gertát, Trudát és Ildát az új házban, Rozela arra gondolt, hogy talán sosem tudja felfűteni. 1932 volt, tél. A falak még nem éreztek meleget.

Masszív volt a ház, a falu első kőháza, klinkercserép tetővel, dupla ablakai sokkal nagyobbak, mint a régiek a faházikóban. Világos volt a belseje a fehér falak és a kint világító hó miatt. Rozela nagy, puha dunnával takarta be pulóverbe öltöztetett lányait.

Abból a kártérítésből építette a házat, amelyet a férje, Abram Groniowski után kapott, mert halálos baleset érte a férfit: lezuhant az állványzatról egy gdyniai építkezésen, a Szabadság utcában. Rozela sokszor töprengett utána azon, hogy látta-e a tengert Abram zuhanás közben. Neki nem volt alkalma látni, csak a végtelen víz nehézségét, erejét és illatát tudta elképzelni. Hogy Abram látta-e a tengert, sosem derítették ki, de a lehető legsürgősebben kiutalták a pénzt a kasszából. Elhozta egy városi ember a kartuzyi bankból a számlaszámot, hogy az özvegy felvehesse a pénzt.

Sosem sikerült megtudni, ki volt valójában Abram. Még élt Rozela anyja, Otylia, amikor megjelent Abram egy téli napon. Megállt az úton egy autó, az első, amit Szűzlányhegyen láttak, és nem ment tovább. Pont az öreg viskó ablaka alatt romlott el. Akkoriban tizenöt ház állt Szűzlányhegyen a tó és a domb között. Az öreg kunyhó, a falu legalacsonyabb és legszegényebb háza volt a legközelebb a dombtetőhöz. Ketten laktak benne: Rozela és az anyja, Otylia. Krumplit ültettek, rozst vetettek a kertben, hogy megéljenek, csirkét tartottak, eljártak dolgozni a közeli gazdaságokba. A falu nem szólt bele remeteéletükbe, és ők is kerülték a szomszédokat. Még ha aratás előtt rendszeresen szárított csalánból készült levest ettek volna, ha hetekre, hónapokra kenyér nélkül maradtak volna, Otylia akkor sem alázkodott volna meg annyira, hogy kérjen. Leányzó gyerekkel. Egy kis fattyú anyja. Nem, semmiképpen sem adott volna okot az embereknek arra, hogy az ő rovására érezzék jobban magukat.

Otylia, aki előző, jobb életében egy staniszewói uradalomban szolgált, nem ült volna le a házikók elé, közvetlenül a földre állított kispadokra, ahol mások tavasztól őszig mezítláb üldögéltek esténként. Mert a szomszédok sem hívták oda a kispadjukra a lányt a gyerekkel. Ha Rozela végigment a falun, mindig volt szalag a copfjában. Az anyja előbb tépte volna ki a haját, mint hogy fésületlenül engedje el. A szomszédoknak csak rövid, hűvös jónapottal köszönt Rozela, amit egy idő után viszonoztak is. Szűzlányhegy ilyen szempontból olyan volt, mint bármelyik másik falu. Mindig sutyorogtak valamit valamelyik házról, és ha onnan hívtak meg valakit keresztelőre, abban bíztak, hogy nem jön el. Rozela pontosan ilyen házból származott.

A legutolsó, legszegényebb viskóban éltek tehát kettesben, egészen addig, míg el nem romlott Abram Groniowski autója. Abram egy kis darab drótot kért tőlük, amivel alulról összekötheti a sebváltót a tolórúddal. Hullott a hó, a tó tükre és a dombhát között szétterülő, puha, kékesfehér fényben a ház, a konyha és Rozela varázslatosnak, titokzatosnak látszott. Abram kért egy darabka drótot, és leült teázni. Mondott valamit a háziasszony lányának mesébe illő nevéről és a falu különös nevéről – Szűzlányhegy –, aztán megkérdezte Rozelát, szokott-e álmodni. A lány azt felelte, hogy semmiképpen sem szabad álmodni, mert sok mindent lehet találni az álmokban, és nincs rosszabb az ember számára annál, mint túl sokat tudni. Rozela hangja kicsit rekedtes és reszelős volt, mintha erőlködne, hogy magasabb legyen. Abram azt hitte, viccel vele.

Azt mondta neki, hogy olyan a kisasszony, mintha egy Kraszewski-regényből lépett volna elő – akárki volt is Kraszewski –, egész más, mint azok a városi nők, akik tűsarkokon tipegnek az irodába, írógépen kopognak, míg feleségül nem veszi őket a főnök úr – jó esetben –, aztán visszamennek a szobájukba a bérházban, ahol tisztára súrolt illemhely van a földszinten. Mondott még valamit az állatokról, hogy őszinteségben születnek és halnak meg, de Rozela nem értette, miről is beszél tulajdonképpen. Aztán Abram egyenesen a szemébe nézett, és a pillantását csak kicsit lejjebb, a mellére eresztve, azt mondta, hogy nem akármilyen pár lennének, ha hozzámenne feleségül.

Otylia házasságon kívül született lánya, Rozela nem gondolta, hogy egyszer férjhez megy, pedig erőteljes testalkata volt, szép, lányos válla és széles csípője, nagy popsija és olyan formás combja, mint egy kancának. Nem mintha nem értette volna: bármelyik más lány lehetett volna, de ha már vele akart megesküdni ez az úr az oltár előtt, akkor ez volt Isten akarata. Az anyját pont az esküvő előtt hagyta el a vőlegénye, amikor ő már ott volt a hasában, hát történhet vele ennél rosszabb? Még azon a télen, sötétkék szoknyában és világoskék selyemfonállal hímzett pruszlikban – a fonálból a jövendőbeli férje hozott egy nagy spulnival, és meg volt lepve, hogy nincs idő kihímezni az egész ruhát – állt a chmielnói templomban, és egyszerűen kimondta: Igen. Az irgalmas Isten pedig áldását adta rá.

Másnap, tapintatosan kivárva az időt, nehogy elrontsa a lakodalmat, meghalt Otylia. Lefeküdt aludni, és nem ébredt fel többé. Amikor három nap múlva eltemették a kis temetőben a chmielnói templom mellett, Rozela a férje nélkül volt ott. Abram elment, hogy meghódítson egy másik hegyet. Kilenc hónapra rá nagy fájdalmak között született meg Rozela első lánya. A másodikat és a harmadikat, akik azokban a ritka pillanatokban fogantak, amikor vele volt a férje, szintén akkor hozta világra, amikor Abram nem volt mellette. Mindig olyankor bukkant fel, valamilyen ösztöntől vezérelve, amikor nevet kellett adni a kicsiknek – egyszerű kasub nevet.

Gerta már a világon volt, amikor Abram halász lett, két évig hajózott a Balti-tengeren egy kutteren, és minden alkalommal biztosította Rozelát, hogy ha egyszer nem térne haza, jön majd valaki, és kézbe veszi az ügyeket. Megint eltűnt, és megint megjelent Szűzlányhegyen. Mozdulatlanul üldögélt a kút káváján, beszélt egy Sziddhárta nevű emberről, és azt hirdette, amit Isten: „Vagyok, aki vagyok.” Próbált lovakat tartani a ház mögött, a réten, de hamar elunta. Méhest telepített, de a méhek átköltöztek a közeli fákra. Így élt le nyolc évet Abram és Rozela, kerülgetve egymást, míg Abram, aki akkor elszegődött kőművesnek, le nem zuhant az állványzatról.

Az ember, aki a kártérítést intézte, arról érdeklődött, hogy Rozela tényleg maga akarja-e megépíteni a házat. Miért ne építené? A temetés másnapján bevitte a lányait a faluba, a szomszédokhoz, és bement Kartuzyba kőműveseket keresni. A negyedik gyerekét várta, de Isten nyilván irgalmas volt, és számolt az erejével: a babát elvesztette, a ház felépült. Rozela engedelmeskedett a férjének. Még a rézkilincseket és a háromszínű üvegtáblákat is pontosan Abram tervei szerint rendelte meg. A nagyszoba csillárjára, mint a házavató zöld ágat, felaggatta az örök életűnek mondott műanyagból készült virágokat, amelyeket a gdyniai mérnökök küldtek postán Abramnak az utolsó útjára.

Abban a különösen hideg decemberben, hét évvel a háború előtt volt a ház primo consummatuma. Három kislány ült egymás mellett az ágyon, és négy férfi, akiket Gdyniából küldtek, egyenesen az építkezésről, hordta be a házba a bútorokat. Új volt minden, kivéve a hitvesi ágyat, amelyben Abrammal nemzették a lányokat, de ennek nem volt érzelmi oka. Rozela túlságosan tisztelte a tárgyakat ahhoz, hogy életében egynél többször vásároljon ágyat.

Nyugalomban és bőségben telt a következő kilenc év. Rozela Kartuzyba, lengyel iskolába, aztán gimnáziumba küldte a lányait. A mezei munkák idején a lányok epret vagy krumplit szedtek iskola helyett, de a copfjukban mindig volt szalag, ugyanúgy, mint az anyjuknak.

A háború idejére Rozela nagyon vastag sötétítőfüggönyöket varrt. A hegy felőli oldalon akasztotta fel őket. Miután átvonultak a hadseregek, a házból még mindig hiányzott az egyik lánya. A következő nyarat és őszt Rozela az ablaknál töltötte, Trudát várva.

Érdekes módon azon a decemberi napon meg sem hallotta a lányát. Először a bűzt érezte meg: beszivárgott a gyomorforgató kanszag, még mielőtt az ajtóra pillantott volna. Ismerte ezt a szagot, emlékezett rá az orra minden sejtje, a bőre minden pórusa. Már nem is Rozela, csak a puszta teste akart menekülni előle. Truda, akit annyira várt, egy férfival állított be. Az anyja szemében mégis láthatatlan volt. Rozela csak a férfit látta. A férfi azt mondta: ‒ Hát itt vagyunk. – És tett felé három lépést. Truda, aki mögötte állt, mondott valamit az anyjának, de Rozela számára csak a férfi rossz szaga létezett. Talán ha adtak volna neki időt? Ropogott a tűz a sparheltben, Rozela pedig meg sem mozdult.

Váratlanul elordította magát: ‒ Ki innen! Ki innen! Kifelé! Takarodj! ‒ bömbölte olyan dühvel, amilyen csak telt tőle, és a férfi felé dobált mindent, ami a keze ügyébe akadt. Ott álltak. Hol egymást nézték, hol Rozelát. Az asszony fegyelmet parancsolt a testére, és leporolta a szoknyáját olyan mozdulattal, amit illedelmesnek is lehetett tekinteni, és azt mondta: ‒ Kifelé a házból! – Némethez nem megy hozzá a lánya. Csak a holttestén át.

A férfi kiment. Kiszaladt Truda, utána a testvérei.

Rozela fát rakott a tűzre. Feltett egy fazekat. Nudlit gyúrt krumplilisztből. Talán még a fehér csempés sparheltben ropogó fahasábok sem voltak valóságosak, ahogy a látogatás sem? A teste még mindig érezte a bűzt, a teste emlékezett, milyen sokáig tart, míg felforrósodik a tűzben a vasaló lelke. Nagyon sok idő kell neki. A vér, ami az előbb megfagyott benne a rémülettől, megint megindul, a bőre még kifinomultabb és érzékenyebb lesz. Amikor azon a márciusi napon bejöttek a ruszkik, hatan vagy heten, vagy talán hatmilliárdnyian, lassan forrósodott a vas a platni alatt. Először megerőszakolták, egymás után, végül Rozela hasára rakták az izzó vasalót.

Pénzt akartak. Az Abramtól maradt Kraszewskit széttépték, mert jó papírja volt, hogy cigarettát sodorjanak belőle, amit rögtön el is oltottak Rozela bőrén. Kérdezgették egyfolytában: hol van? De hát nem adhatott nekik olyasmit, amije neki sem volt. Ezer évig tartott, vagy talán néhány napig, míg előkerült a kicsi, sovány Trudka. Katonák kísérték puskával. Trudka sírt, röpködött a copfja kétoldalt. Trudka!? Ne, csak őt ne! Engedjétek el Trudkát! Rozela elhányta magát, egyenesen egy szőke katona nadrágjára. A katona feldühödött, és pofozni, ütni, rúgni kezdte az asszonyt. Talán még néhány óra telt el, talán napok, mire felállt. Ó, a feje. Az nem lehetett Trudka! Lehet, hogy egyáltalán nem is volt ott semmilyen kislány?

Vagy nem is történt semmi? Még el is hitte volna, ha nincs ott a vasaló nyoma. A cafatos, véres, húsig hatoló seb, amelyet Rozela maga sem akart látni, annyira nem, hogy rögtön két szoknyát húzott rá.

Hogyan és mikor ment ki a szabadba – nem emlékszik. Csak azt vette észre, hogy hólé áztatta fel a puha földet. Már kibújtak az első fűszálak. Szél. Égbolt. Leporolta a kötényét, és lesimította a haját. Hajszálak maradtak az ujjai között. Újra a hajához nyúlt. Megint a kezében maradt egy tincs. Nézte, ahogy felkapja a szél a fekete, puha, kifakult hajszálakat, és elviszi valahova messzire, felszállnak magasra, a rét fölé, aztán eltűnnek. Elszállt mind. Rozela visszament a házba, és kendőt kötött a fejére.

Tartalom

Tél

Tavasz

Nyár

Ősz

Tél

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kontrollszerkesztő Pálfalvi Lajos
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 450 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL