Alison Weir

MÁRIA KIRÁLYNŐ

A SZENVEDÉLYES TUDOR

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A SPANYOL ÉS ANGOL

K1RÁLYI HÁZAK

1525-7

A mű eredeti címe: Mary I: The Queen of Sorrows

Fordította: Vraukó Tamás

Copyright © 2024, Alison Weir

Hungarian Translation © Vraukó Tamás, 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635804177

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ezt a könyvet történész társaimnak, Sarah Gristwoodnak, Julian Humphrysnak, Michael Jonesnak, Nicola Tallisnak,

valamint Derek Malcolm emlékének ajánlom.

Első rész

A király leánya

A hercegnő, a lányom, a király törvényes gyermeke, és ahogy Isten nekünk adta, úgy fogom őt átengedni a királynak, hogy tegyen vele, amit a kedve diktál. Sem a lányom, sem bármilyen világi csapás vagy a király elégedetlensége nem fog rávenni, hogy engedjek ebben az ügyben vagy a lelkemet veszélybe sodorjam!{1}

Aragóniai Katalin

1. fejezet

1525

Mária legkorábbi emléke egy csillogó estély volt, amelyet még nagyon pici korában élt át. Emlékezett rá, hogy majdnem elbotlott selyemszoknyáiban, és az édesanyja kezébe kapaszkodott, miközben nagyon fontos idegeneket köszöntöttek. Tudatában volt, hogy ez az ő különleges napja, és hogy ő van mindenki figyelmének középpontjában. Felidézte, hogy az egész udvartartás meghajol, amint végigtotyog előttük, aztán az a nagy, arany oroszlán, a király, az apja, hátraveti a fejét, felbömböl, és szívből nevet, elmorzsolva egy könnycseppet azon, amit a lánya mond.

– Megkérdezted a francia követet, hogy ő-e a dauphin{2}. ,,Mert ha te vagy a dauphin, akkor meg akarlak csókolni” – mesélte imádott édesanyja hét évvel később egy februári délutánon, és mosolygott az emléken. Mária szerette, amikor az édesanyja mosolygott. Attól felragyogott az arca, és majdnem megszépült, bár már igen öreg volt, és gyakran tűnt fáradtnak és szomorúnak.

Mária feltérdelt mellé a párnázott ülésre az ablak alatt. Kikukucskált a rombusz alakú keretekbe ágyazott üvegtáblákon, le a palota kertjébe, ahol a királyné szolgálólányai fogócskáztak, és egy tarkán öltözött fiatal úriember biztatta őket.

– Tényleg úgy volt, hogy hozzámegyek a dauphinhoz?

Az édesanyja mosolygott.

– Igen. Te lettél volna a francia királyné, de Istennek még nagyobb tervei voltak veled.

– Igen, én leszek a német-római császárnő, a spanyol királyné, és az angol királyné is egyszerre! – Mária az aranybrosst babrálta, amelyet a bársonymellényén viselt. A császár szavak álltak rajta. Ez mindig rajta volt, jegyese iránti tisztelete jeléül. – Mikor megyek Spanyolországba?

– Még jó darabig nem, remélem – válaszolta az anyja, és felvette a hímzését. –  Amikor már elég idős leszel ahhoz, hogy férjhez menj.

– Lady Salisbury szerint a lányok tizenkét évesen férjhez mehetnek – Mária nem tágított. – Én már kilencéves vagyok.

– Én tizenöt éves voltam, amikor Angliába jöttem, hogy hozzámenjek a nagybácsikádhoz, Arthur herceghez – felelte az édesanyja. – A korodhoz képest pedig kicsi vagy. Még sokat kell nőnöd.

Mária kihallotta a hangjából a megkönnyebbülést. Gyanította, hogy az anyja éppen annyira félt a kettejük elválásától, mint ő maga. Lényének egy része örömmel várta dicső jövőjét, de egy másik része utálta a gondolatát annak, hogy el kell hagynia Angliát, a szüleit, meg mindent, amit itt szeretett és ismert, mert örökre távozni fog, ha csak nem lesz nagyon-nagyon szerencsés. Ott van az édesanyja: huszonöt éve nem járt a szülőföldjén, Spanyolországban. Mária már elképzelte a honvágy gyötrelmeit…

– Amikor Károly császár itt járt, megkérdezte édesapádat, hogy nem mehetnél-e Spanyolországba azon nyomban – mondta az anyja. Mária élesen beszívta a levegőt. – A császár szerint alaposan fel kell téged készíteni a jövőbeni császárné és spanyol királyné szerepére. De atyád azt felelte, ha tűvé tenné is az egész keresztény világot olyan hölgy után, aki a spanyol szokások szerint nevel fel téged, nem találna nálam megfelelőbbet. Én olyan tisztelettel viseltetek Károly iránt, hogy biztosan a megelégedésére nevellek majd téged. Károly pedig, áldás reá, beleegyezett. Én nagyon megkönnyebbültem, mert úgy éreztem, még nem voltál elég erős egy hajóúthoz, vagy hogy alkalmazkodj egy idegen ország levegőjéhez. Eszembe jutott, milyen szörnyű volt számomra az átkelés Angliába, és hogy a megérkezésem után hat éven át milyen beteg voltam. Pedig már sokkal idősebb voltam, mint te most.

Rámosolygott Máriára, és megcirógatta a haját.

– Amikor eljön az ideje, gondoskodunk arról, hogy a legkellemesebb időszakban hajózz át Spanyolországba. Szeretni fogod Spanyolországot, leányom. Én boldog gyermekkort töltöttem ott. Miután a szüleim elűzték a mórokat, és visszafoglalták az országot Krisztus számára, a nővéreim és én az Alhambra nevű nagyszerű palotában laktunk Granadában. Gyönyörű hely, pompás udvarokkal és szökőkutakkal. Ezt a jövőt szeretném számodra is, és mindig azért imádkoztam, hogy megleld a boldogságot a szülőhazámban. Sose felejtsd el, hogy félig spanyol vagy!

– Sosem fogom! – jelentette ki Mária, és könyörgött a királynénak, hogy meséljen nemes nagyszüleinek, Spanyolhon hírneves uralkodóinak, Ferdinándnak és Izabellának már sokszor hallott tetteiről.

– Izabella olyan nagyszerű királynő volt, amilyen egy napon te magad is leszel – mondta Katalin királyné. – Uralkodsz Angliában, Károllyal az oldaladon, valamint Spanyolországban és a Birodalomban is.

Mária fel sem tudta fogni, mekkora területek ura volt leendő férje. Spanyolország, Németalföld, Németország, Ausztria és Olaszország egy része… ő volt a leghatalmasabb herceg a földkerekségen.

Mária csak egyszer találkozott vele, amikor az eljegyzésükre Angliába jött. Ő akkor hatéves volt, és nagy tisztelettel nézett föl a magas, komor arckifejezésű fiatalemberre, akinek nagyon furcsa volt az álla; olyan formátlan, hogy nem is tudta teljesen becsukni a száját. De Máriához nagyon udvarias volt, és olyan kedvesen érdeklődött a lány gyerekes dolgai iránt, hogy Mária túláradó hálát érzett apja, a király felé, amiért ilyen nagyszerű házasságot szervezett neki. Azt nem értette pontosan, mit is jelent számára ez a házasság, de bármilyen fiatal is volt, azt érzékelte, mennyire örül az anyja azért, mert a francia házasság lehetősége a lánya számára kútba esett. Franciaország volt Spanyolország ősellensége, és nem titok, mennyire nem állhatja édesanyja
a franciákat. Az öröme viszont nem ismert határokat, amikor szeretett lányát az unokaöccse, a nővérének a fia jegyezte el.

Itt pedig, Mária tudta, rejlett egy történet, amelyet az édesanyja vonakodott elmesélni. Csak egyszer beszélt a nővéréről, Johanna királynőről, és akkor is csak annyit mondott, hogy szegény asszony beteg, és zárdában kell élnie.

Reginald Pole, Mária szeretett nevelőnőjének, Lady Salisburynek a fia világosította fel a lányt. Reginald okos fiatalember volt, úgy látszott, mindent tud. Így is volt rendjén, hiszen a király ezért fizette igen drága iskoláztatását. Mária csodálta őt, csüngött minden szaván, mióta az eszét tudta.
A fiatalember olyan volt számára, mintha a bátyja lenne. Egy nap, nemrégiben, miután befejezte a tanulást, a fiú odahúzott egy széket a lány asztalához, és Christopher Columbusról beszélgettek, aki felfedezte az Újvilágot Ferdinánd és Izabella idején, aztán a beszélgetés a közelebbi történelemre terelődött. Reginald elmagyarázta, hogy Johanna királynőnek kellene uralkodnia Spanyolországban, de nem képes rá, mert őrült.

– Őrült? – visszhangozta Mária elborzadva.

Reginald szeretett volna visszakozni.

– Attól tartok, többet mondtam annál, ami helyénvaló, drága hercegnőm. Azt hittem, tudja az igazságot.

– Egy részét tudom – felelte, és tisztában volt vele, hogy ezt a hazugságot később meg kell gyónnia.

– Akkor bizonyára tudja, hogy zárdában kényszerül élni, és helyette a fia, Károly uralkodik.

– De mit tett? Honnan veszik az emberek, hogy őrült?

– A viselkedéséből. A férje meghalt. Úgy hívták, hogy Jóképű Fülöp, és Johanna a bálványozásig szerette. Fülöp halálakor Johanna elveszítette a kapcsolatát a valósággal. Nem adta ki a férje holttestét, hogy eltemethessék. Hónapokon át. El kellett csalogatniuk mellőle.

Mária megborzongott.

– Izabella királynő is bolond volt – jegyezte meg Reginald.

– Nem, dehogyis! – tiltakozott Mária összezavarodva. Feszélyezett csend támadt.

– A spanyol királyi családban mindenki őrült – vigyorgott Reginald, és a szeme csillogásából Mária rájött, hogy a fiú ugratja. – Legyen óvatos, hercegnőm, ne essen áldozatul ennek az átoknak!

Mária egy párnát vágott hozzá, és kergette a tanulószobában, míg meg nem érkezett a házitanító, dr. Fetherston, aki megfeddte őket ezért a méltatlan viselkedésért az ő magas színe előtt.

– Mindjárt itt van a zeneórád ideje – mondta az édesanyja, és egy elszabadult vörös tincset a helyére igazított Mária bársony főkötője alá. – Miután gyakoroltál, nekem is játszanod kell. Szeretem hallgatni, ahogy játszol.

– Atyám is ott lesz? – kérdezte Mária, mert az apja elismeréséért sóvárgott leginkább.

– Remélem, eljön hozzánk ma délután, még vecsernye előtt – felelte az anyja kissé vágyakozva. Mária apja nem jött olyan gyakran, mint korábban. Az államügyek nagyon lefoglalták. Szerencsére ott volt Mária keresztapja, a nagyhatalmú Wolsey kardinális, aki segítette a királyt. De ha az apja gyakran nem is volt a közelben, az édesanyja szerető jelenlétére mindig számíthatott. Ezért sem tudta elképzelni a jövőjét az anyja nélkül.

Mária lecsusszant az ablak előtti ülésről, pukedlizett, és kitáncolt a zeneórájára menet. Egy órányit gyakorolt a virginálison, aztán visszasietett a királyné lakosztályába, hogy eljátssza a dalt, amit az imént tanult.

– Lassan! – rótta meg gyengéden az anyja. – A hölgyek nem futkároznak.

Mária ismét pukedlizett, és felállította a virginálisát az asztalon. Már éppen hozzákezdett volna, amikor nyílt az ajtó, és a király érkezését jelentették. Már itt is volt az ő nagyszerű, dicső apja, hatalmasan, mint az élet, csillogó ékszerekkel borítva. Felkapta a lányát, és megpörgette.

– Hogy van ma az én kis hercegnőm?

– Boldogabban, hogy láthatlak, uram! – kiáltott fel, és melegen megpuszilta az apját. Milyen jóképű, milyen vonzó! Az édesanyja maga a gyengédség és szeretet, az apja pedig csupa öröm és izgalom. Ő az egyik leghatalmasabb herceg a világon, és mindenki ugrik a parancsára. Sosem élt még ilyen népszerű és szeretett király.

Az apja letette Máriát, aztán lehajolt, hogy megpuszilja az édesanyját. Aztán egymás mellett ültek, míg Mária játszott nekik. Mindketten ragyogtak a büszkeségtől, és tapsoltak, mikor elhalt az utolsó akkord. A lány rájuk mosolygott, biztonságban érezve magát a szeretetük melegében. Sosem kételkedett abban, hogy rajonganak érte. Mások a napi szükségleteiről gondoskodtak, ahogyan az hercegnőhöz méltó. Az első nevelőnője Lady Calthorpe volt, majd Lady Bryan következett, akit a drága Lady Salisbury váltott. De a világa középpontjában mindig a szülei álltak.

Az apja mindig büszkén mutatta be a látogatóba érkező méltóságoknak, a karjaiba kapva, körbemutatva, telve büszkeséggel. Az anyja elmesélte a királynak, hogyan szökken előre a dajkája ölében, valahányszor megpillantja az apját. Amint Mária elsajátította az etikett alapjait, megengedték neki, hogy részt vegyen az udvari ünnepségeken és rendezvényeken. Négyéves korában már rábízták, hogy fogadja a külföldi követeket, és a virginálisán játsszon nekik.

– Táncolj nekünk, gyermek – utasította az apja, Mária pedig fölállt, és bemutatott egy tökéletes pavane-t, miközben az anyja mosolyogva egy mandolint pengetett.

– Kiváló! – jelentette ki a király. – Olyan kecsesen pördülsz, hogy egyetlen másik nő sem csinálja különbül, nem igaz, Kata?

Mária beleborzongott a dícséretbe.

Másnap is várta az apját, de nem jött, és a hét többi napján sem. Mária érzékelte, hogy az édesanyja is olyan csalódott, mint ő, de az anyja sosem kritizálta az apját, vagy panaszkodott rá, mert annyira szerette őt. Ehelyett nyilvánvaló örömét lelte a lánya társaságában, és az imádságban. Erős hite vezérfonalként és alapvetésként szolgált az életében, és órákat töltött térden állva a kápolnában. Máriába is belenevelte az Isten iránti odaadó szeretetet és a mély ájtatosságot. Mária szerette a hit szertartásait, a festett üvegablakok gazdag színeit, a szentek ékkövektől csillogó szobrait, a kőből faragott Szűz komoly arcát a kápolnában, amint a kisdedet tartja a karjaiban és az oltáron álló, ékszerekkel kirakott feszületet. Szerette az egésznek a misztériumát, visszatartotta a lélegzetét, amikor feltartották az ostyát, amely csodálatos módon az Úr testévé lett, és áhítatos tisztelettel fogadta, amikor odaadták. Ritkán volt boldogabb, mint amikor megoszthatta az odaadásnak ezeket a pillanatait szeretett édesanyjával; legfeljebb amikor az apja is jelen volt, és a Királyi Kápolna kórusa énekelt nekik. A hangjuk inkább tűnt isteninek, mint eviláginak.

Az anyja arra nevelte Máriát, hogy ő nagyon különleges kislány, és nagyon szerencsés is, mert az apja elrendelte, hogy kiváló oktatásban részesüljön, jártasságot szerezzen minden olyan területen, amely fontos egy hercegnő számára. Első tanítója dr. Linacre lett, akit Mária kedvelt, de aki tavaly elhunyt, és az édesanyja Vives mestert kérte fel, hogy keressen utódot. Vives mester spanyol volt, haladó nézeteket vallott a nők iskoláztatásáról, és kiváló tudós hírében állt. Az apja jó barátja, Morus Tamás, aki néha Mária szüleinél vacsorázott, azt mondta, Vives a legjobb tanár Európában.

Vives mester összeállított egy különleges tanmenetet Mária oktatására. Ő javasolta a királynak, hogy dr. Fetherstont nevezze ki Mária tanítójául, ezt a kedves, vallásos férfiút, aki a királyné káplánja volt.

– Köztünk szólva – avatta dr. Fetherston a bizalmába Máriát, amikor eljött megtartani az első foglalkozást –, Vives mester tanterve kissé megerőltető egy ilyen finom fiatal hölgy számára, bár kétségkívül üdvözlendő a Szentírás és a klasszikusok tanulmányozása, és ebben örömünket is leljük majd, hercegnőm. Ám én inkább a kalács, mint a korbács híve vagyok. Vives mester úgy véli, hogy ha egy diák nem tanul elég szorgalmasan, meg kell vesszőzni. Különösen a lányok iránti szigor híve, mert úgy hiszi, hogy a kényeztetés elrontja a fiúkat, és teljesen tönkreteszi a lányokat. De efelől nem kell aggódnia! Úgy találom, hogy a dicséret sokkal hatásosabb, mint a korholás.

Mária bámulta dr. Fetherstont, nem pusztán a tanításáért, hanem a kedvességéért, meleg szívéért és emberszeretetéért. Az ő útmutatása alatt szorgalmasan tanult, és figyelemre méltó haladást ért el. A szülei ezt örömmel látták. A lány különösen a latinban jeleskedett, amit maga Vives mester tanított neki, és Mária eltökélte: nem ad neki okot arra, hogy megvesszőzze. Hálás volt, amikor az édesanyja a segítségére sietett a fordításoknál.

Kedvét lelte a mítoszokban, és az ősi görög meg római tanmesékben. Borzadt bűvölettel olvasta a türelmes Grizelda történetét, amelyről Vives mester úgy vélte, hasznos egy fiatal hölgy fejlődése szempontjából. Lebilincselték a közelmúlt felkavaró történetei, de csalódott volt, mert Vives mester száműzte az összes könnyű olvasmányt azzal, hogy a románcok ostoba ötleteket ültetnek el a lányok fejében. Nagy csalódására a mester még Arthur király legendáit is elkobozta, amelyeket pedig az ágya alá rejtett el, imádkozva, hogy senki se találja meg őket, és bűntudattal, hogy ilyen bűnös cselhez kellett folyamodnia.

Egy márciusi délelőttön Máriát elhívták a Bridewell palota tanulószobájából a királynéhoz, és csodálkozott, mert mind a két szülőjét ott találta az édesanyja magánlakosztályában, amely a Temzére és a Fekete Barátok kolostorára nézett.

Az apja ujjongott.

– Csodás híreket kaptunk Olaszországból, Mária. Talán emlékszel, hogy a császár hadat üzent Franciaországnak. Nos, világra szóló győzelmet aratott Páviánál, és Ferenc király fogságba esett. Amikor megjött ma a hírnök, olyan volt, mint amikor Gábriel arkangyal bejelentette a mi Urunk születését!

– Istennek legyen hála – dünnyögte a királyné.

– A nagy ellenségünk láncra verve! – jelentette ki a király.

– Ezt örömmel hallom! – kiáltott fel Mária. Micsoda diadalmas uralkodó a császár! – közben támadt egy ötlete. – Küldhetnék neki ajándékot, amellyel gratulálok neki?

– Az igen kedves gesztus lenne – az apja ragyogott.

Hívatta az ékszerészét, és Mária egy zafírgyűrűt választott, amelyet az apja elküldetett Károlynak Mária szeretetteljes üzenetével. Majd az édesanyja eljött Mária szobájába, és megmutatta neki Károly köszönőlevelét. Mária kedvéért fogja viselni a gyűrűt, írta.

– Most is azt akarja, hogy küldjünk el Spanyolországba – mondta az anyja, mire Mária megdermedt. Megrémítette a gondolat, hogy elszakítják a szüleitől, Angliától és mindentől, amit szeret. – Ne ijedj meg – mondta a királyné, és megszorította a kezét. – Édesapád állhatatos abban, hogy nem mehetsz el addig, amíg nincs itt az ideje – Mária elernyedt a megkönnyebbüléstől. Megmenekült! De mennyi időre? Mi lesz, ha Károly kitartó? Lehet, hogy az apja nem akarja majd megbántani az ismételt elutasításokkal.

Aztán egy napon azt hallotta, hogy az apja mesélte a királynénak, hogy Károly követeli Mária hozományát, a jóhiszeműségük jeléül.

– A válaszom nem – mondta a király. – Még három évig nem esedékes. Eltökéltem, hogy Mária még három évig nem megy Spanyolországba.

A megkönnyebbülés újabb hulláma. Három év! Egy örökkévalóság.

Ám Károly nem adta fel. Azokból, amiket Mária hallott, vagy kihallgatott az elkövetkezendő hónapokban, Károly továbbra is követelte a menyasszonyát, vagy a hozományt.
Az apja pedig továbbra is visszautasította.

Egyéb dolgokat is hallott. A cselédlányok szeretnek pletykálni, és gyakran úgy tűnt, hogy szerintük a gyerekek úgysem értik, amiről szó van. Mária azt sem értette, amikor az anyja azt mondta, hogy „már túl van azon a koron”, ám nem füllött hozzá a foga, hogy megkérdezze. De mégis fontos dologról lehett szó, és ahhoz a szóhoz kapcsolódott, amelyet szintén elkapott beszélgetésekből: az örökléshez. Úgy tűnt, ezt a szót egyre gyakrabban használták mostanság

– Miért beszélnek az emberek az öröklésről? – kérdezte Reginald Pole-t, a férfi egy ritka látogatásakor az udvarban.

A férfi hirtelen kedvetlenné vált.

– Különböző okokból – felelte. – Talán kérdezze meg a tanítóját.

Mária így is tett, de dr. Fetherston hasonlóan kitérő választ adott. Azt javasolta, érdeklődjön a királynénál. Mária ettől visszariadt. Ösztönösen tudta, hogy a témát nem hallanák szívesen.

2. fejezet

1525

Valami történt a bridewelli fogadóteremnél. Mária látta az ablakából, amint az udvaroncok odasereglenek, és sorba állnak, hogy bejussanak.

Dr. Fetherston felnézett a dolgozatjavításból.

– Mi az, drága hercegnőm?

– Nem tudom – Mária felállt, és kihajolt a nyitott ablaktáblán. A meleg júniusi levegő cirógatta az arcát. – Azt hiszem, valamilyen ünnepség zajlik. Nem mehetnénk oda? Kérem?

Dr. Fetherston hümmögött és krákogott.

– Kérem, uram! Már befejeztem a könyvet.

– Nos, jól van! – A tanító felállt. – Elkísérem fenségedet.

A fogadóteremben nagyon sűrűn álltak az emberek, de szétváltak, hogy átengedjék Máriát, és közben meghajoltak. A levegőben izzadtság és mosatlan vásznak szaga terjengett; nem mindenki adott olyan sokat a tisztaságra, ahogy az apja szerette volna. Dr. Fetherston beszélt valakivel, aztán Máriához fordult. – Beiktatásra kerül sor. A király új nemeseket avat.

Mária ott állt mellette a nagy ajtóknál, amíg megszólaltak a harsonák, a király és a királyné pedig felbukkantak a függöny mögül. Az apja bíbor és hermelin ünnepi öltözékét viselte, és alighanem igen melege volt ezen a forró júniusi napon. Mosolyogva ült le a címeres baldachin alá.

A királyi herald, mint a Térdszalagrend címerkirálya, a kezében egy tekercset tartva előrelépett, és egy sor ember jött be a helyiségbe. Közvetlenül Mária előtt haladtak el. A lány felismerte az unokatestvérét, Lord Roost, aki nagyon hasonlított a királyra, és Sir Thomas Boleynt, a fontos udvaroncot, aki korábbi nevelőnőjének, Lady Calthorpe-nak a fivére. Mögöttük egy körülbelül hatéves kisfiú haladt. Az aranyhajú gyermek királyi méltósággal viselkedett. Mária még sosem látta a fiút, de azt észrevette, hogy herceghez illően öltöztették. Érzékelte, ahogy az emberek visszatartják a lélegzetüket a fiú körül, és dr. Fetherston megmerevedik.

A lordok egyenként előrejöttek és letérdeltek a király előtt, miközben hangosan felolvasták a nemesi okleveleiket. Aztán a fiúra került sor, és ő is letérdelt. Mária látta, hogy az apja megpaskolja a fiúcska fejét, és hosszú, karmazsinpiros köpönyeget terít a gyermek keskeny vállaira.

A herald bejelentette, hogy Henry Fitzroyt Richmond és Somerset hercegévé tették.

Ki ez a Henry Fitzroy? Miért ad neki az apja két királyi hercegséget? Na és miért dünnyögnek az emberek, és váltanak lopott pillantásokat, meg bámulnak Máriára, a királyra és a királynéra?

Dr. Fetherston kerekded ábrázata élénkpirosra színeződött.

– Azt hiszem, ideje folytatnunk az órát – mormogta, és keresztülvezette Máriát a sokadalmon. A lány hallotta, amint valaki azt motyogja, hogy Henry Fitzroy a Térdszalagrend lovagja lett. Másvalaki úgy értesült, hogy a fiút tengernaggyá is kinevezték. Mennyi rang egy kisgyereknek! Ennek semmi értelme.

– Kicsoda Henry Fitzroy? – kérdezte Mária, amikor visszajutottak a galériára.

– Fájdalom, fenség, nem én vagyok az, akit erről kérdeznie kell – a tanító zavarban volt.

– De ön mindent tud – vitatkozott Mária.

– Bizonyos tudást nem az én tisztem megosztani – felelte, és nem volt hajlandó többet mondani.

Amikor Mária aznap délután felkereste a királynét, csalódottan látta, hogy az anyja milyen levert. Kérdezni akarta Henry Fitzroyról, de így meggondolta magát. Miután beszámolt az édesanyjának a napjáról, kihagyva a beiktatási ünnepséget, a királyné elküldte, hogy keresse meg a nevelőnőjét, Lady Salisburyt.

Az asszony a gyerekszobában várta. Jelezve, hogy most nincs szükség formaságokra, kitárta a karjait, Mária pedig, örülve, hogy vígaszt talál, odasietett hozzá.

– Foglalj helyet, gyermekem – Lady Salisbury sápadt, aszkétikus vonásai szomorú mosolyra húzódtak. A szemeiből gyengédség áradt. – A felséges asszony megkért, hogy beszéljek veled a ma történtekről. Úgy érzi, ideje megtudnod az igazat.

Mária hirtelen megrémült.

– Az igazat? Miről?

– Henry Fitzroy, akit ma láttál átvenni főrendi címeit, az édesapád fia – közölte a nevelőnő.

Mária zavarba jött.

– De apámnak nincs fia. Minden fivérem meghalt.

– Asszonyanyádtól nincs. Ám pár éve édesanyád egyik nyoszolyólánya fiút szült neki házasságon kívül. Mivel Henry Fitzroy a király fia, nemesi címet kapott.

Mária nem értette. Semmit nem tudott arról, hogyan születnek a gyerekek, csak annyit tudott, hogy Isten küldi őket a házasságban élőknek, akiknek szeretniük kell egymást, és hűségesnek lenniük a sírig. Hogyan lehetett volna az apja hűtlen az anyjához? Hiszen gyakran mondta, hogy szereti őt. Nem csoda, hogy a királyné szomorú volt. Mária felháborodott az édesanyja miatt, hiszen ez a nyilvános nemessé avatás bizonyára mélyen megalázó volt számára. De mégsem volt képes vagy hajlandó kritizálni az apját. Biztosan valami tévedés van a dologban. Miért bánna így az anyjával a király?

Lady Salisbury aggodalommal telve nézte a lányt. Annyi kérdés égette belülről Máriát, de félt a válaszoktól.

– Akkor hát Henry Fitzroy az öcsém? – kérdezte.

– A féltestvéred, aki fattyúként született. Te vagy az örökös, Mária. Te leszel egy napon Anglia királynője. Egy fattyú nem örökölhet. Ezt tartsd észben, és tégy úgy, ahogy felséges édesanyád kívánja, légy szívélyes Henry Fitzroyjal, már ha valaha is találkozol vele – megpaskolta Mária kezét. – Én nem beszélnék erről édesanyáddal. Épp eleget kellett elviselnie ezen a napon. Arra pedig ne is gondolj, hogy ítélkezz édesapád fölött; azt egyedül Isten teheti meg.

Mária visszatért a királyné lakrészébe. Megpuszilta az édesanyját, és letérdelt a széke mellé, a kezével beletúrva a varrókosárba, hogy megkeresse a könyvjelzőt, amelynek hímzésén dolgozott. Ott ültek csendben, kimondatlan szavak tömegével kettejük között. Végül az édesanyja megkockáztatott egy megjegyzést arról, milyen öltéseket használt Mária, és megmutatta, hogyan kell francia csomót kötni. Aztán visszazökkentek szokásos könnyed beszélgetésükbe.

Ezután megérkezett Lady Salisbury, hogy velük vacsorázzék. Ezt követően a két asszony leült az üres tűzhely mellé, Mária pedig visszavonult a helyiség legtávolabbi sarkába, az ablak előtti ülésre az édesanyja egyik könyvével, és remélte, senki nem veszi észre, hogy az egy románc. Szerencsére a királyné elmélyült beszélgetést folytatott a barátnőjével, és megfeledkezett arról, hogy Mária is ott van. A lány nem hallott mindent, amit beszéltek, de amikor az édesanyja szokatlanul szenvedélyesen szólalt meg, akkor hegyezte a fülét.

– Nem tehetek semmit – szólt a királyné. – Kénytelen vagyok engedelmeskedni és türelemmel lenni.

Lady Salisbury megnyugtatóan a karjára tette a kezét.

– Vigyázzunk, itt a falnak is füle van – mondta.

A királyné Máriához fordult.

– Menj lefeküdni, gyermek.

– De még világos van – tiltakozott Mária.

– Tedd, amit mondtak – parancsolta Lady Salisbury.

– Magaddal viheted a könyvet – tette hozzá az anyja mosolyogva.

Mária lecsusszant az ülésről, és letérdelt az anyja áldásért. Aztán kiment, lágyan becsukva az ajtót maga mögött. Az előszoba kivételesen üres volt. Lehajolt, hogy a kulcslyukon át hallgatózzon. Tudta, hogy helytelen, de mindaz, amit ezen a napon megtudott, nyugtalanította.

A nők halkan beszéltek, de ahhoz elég hangosan, hogy Mária hallja őket.

– Királyi gyermekként nevelik fel – mondta az anyja –, és egy nagyherceg birtokait kapja. Könnyen meglehet, hogy ha a király úgy dönt, magasabb polcokra is kiválasztják.

– Nem tudom elképzelni…

– Őfelsége kétségbeesetten vágyik fiúörökösre. Tudja, hogy én már túl vagyok a megfelelő koron. Az jár a fejében, hogy Henry Fitzroyt a parlament segítségével törvényes örökösévé teszi. A mai nemessé avatás csak annak a bevezetője, ebben biztos vagyok. A király valószínűleg csak a közvéleményt teszi ezzel próbára.

Mária elborzadt, és a jelek szerint Lady Salisbury is.

– De nincs arra precedens, hogy egy fattyút trónörökössé tesznek! – kiáltott fel. – Anglia népe sosem fogadná el Henry Fitzroyt királynak. Nem tűrik, hogy a hercegnő jogait félresöpörjék.

– Félek, hogy az uram kész a végsőkig elmenni, hogy biztosítsa a férfiági öröklést – sóhajtott Mária édesanyja. – Sokszor emlékeztettem, hogy az édesanyám, Izabella királynő milyen sikeresen uralkodott, és hogy más asszonyok is sikeresen kormányoznak, gondoljunk csak a holland régensre. De rám
se hederít! Azt mondja, az angolok nem tűrnék el egy királynő uralmát, mert az természetellenes. Belerögzült ez a nézete,
és még a polgárháborútól való félelme sem képes eltántorítani tőle.

Mária remegett. Mióta csak az eszét tudta, azt mondták neki, hogy egy napon királynő lesz. Most meg úgy tűnt, hogy az apja a kitagadását tervezi. Égette a helyzet igazságtalansága. Hiszen az apja szereti őt; akkor hogy teheti ezt vele? Tudta, hogy olyan királynő válhatna belőle, mint Izabella és mások, akik távoli országokban a hatalmat gyakorolják. Ha a császár megbízik a nénjében, és ráhagyja az uralkodást Hollandiában, akkor miért nem bízik az apja abban, hogy ő, Mária, képes uralkodni Angliában?

A kulcslyukra szorított fülével Mária hallotta, hogy az anyja szerint a férje trónja szilárdabb alapokon nyugszik, mint a férje apjáé, és mégis bizonytalanság gyötri.

– Bocsásson meg, kedves Lady Salisbury, a király fenyegetve érzi magát a régi királyi vértől.

– Fenyegetést lát bennem? – Lady Salisbury a York-házból származott, a néhai Edward királynak, Mária dédapjának az unokahúga volt, és négy fiút szült. Ez talán magyarázza, miért lát benne fenyegetést a király.

– Ugyan. Szerinte ön a legszentebb asszony Angliában – biztosította a királyné.

– De egyetlen rokonom sem tört soha a trónra – tiltakozott Lady Salisbury. – Őfelsége mindig jóságos uralkodójuk volt.

– Nem tagadható, hogy egynémely rokonai összeesküdtek ellene – mondta a királyné. – De ami elmúlt, elmúlt; az árulókkal leszámoltak. Mégis, a király fél attól, hogy mi következhet az után, hogy ő fiúörökös nélkül hal meg. Hogyan boldogulna egy kilencéves kislány ilyen veszélyes helyzetben? Ki állna Mária mellé? A férjem úgy véli, frakciók alakulnának, és olyan polgárháború törne ki, mint amilyen a Lancaster- és York-házak között dúlt. Ezért mondja ő, hogy fiúra van szüksége. Én nem tudom neki ezt nyújtani, és kétségem sincs afelől, hogy ezért próbálja törvényessé tenni Henry Fitzroyt.

Mária rosszul volt. Az egész világa összeomlott körülötte, és már semmiben nem lehetett biztos. Képtelen volt tovább hallgatni a beszélgetést. Lábujjhegyen osont ki az ajtón a királyné lakosztályából. Leszaladt a csigalépcsőn a saját lakrészébe. Mikor odaért a hálószobája menedékéhez, becsapta az ajtót a szolgálólányok orra előtt, az ágyra vetette magát, és kisírta a lelkét.

Egy forró augusztusi napon a király rontott be Katalin szobájába, miközben Mária a virginálisán játszott neki. Az apja dühtől vörösen egy levelet dobott az asztalra.

– Hát nincs már semmi tisztesség ezen a világon? – bömbölte. – Néha azt hiszem, én vagyok az egyetlen uralkodó, akiben maradt egy kis becsület! – a királynéra meredt. – A császár kijelentette, hogy mivel sem a menyasszonyát, sem a hozományt nem kapta meg, az eljegyzést érvénytelennek tekinti.

– Nem! – kiáltott fel elszörnyedve a királyné. – Henrik, tenned kell valamit, hogy rendbe hozd. Károly barátsága fontos nekünk és Angliának. Képzeld el, mit jelent ez Máriának! Abban a tudatban nőtt fel, hogy császárné lesz. Szereti Károlyt. Biztos tehetsz valamit. Vagy Wolsey – Wolsey ügyes a diplomáciában.

– Kata, ha hagytad volna befejeznem, tudnád, hogy nincs mit tenni! Károly gazdagabb mátkát talált magának, a te unokahúgodat, Portugál Izabellát. A hozománya egymillió korona, ami jóval több, mint amennyit én tudok adni Máriával. Ami fontosabb, abban a korban van, amikor gyermeket tud szülni, ráadásul gyönyörű. – Mérgében a szobát rótta fel-alá.

– Mindig arról álmodtam – mondta a királyné megtörten –, hogy Anglia és Spanyolország egyesül. Az volt a leghőbb vágyam, hogy Mária Spanyolországba megy férjhez. Ez szörnyű. El sem tudom hinni.

– Még csak azt sem mondhatom, hogy nem tudtam Károly álnokságáról – vakkantotta a király. – Wolsey figyelmeztetett, de nem hittem neki, mert tudom, hogy a szívében francia – füstölögve leült, aztán kihívóan nézett a feleségére. – Wolsey azt akarja, kössek új szerződést a franciákkal, és komolyan mondom, hajlok rá!

Katalin megriadt.

– Henrik, kérlek, ne hozz elhamarkodott döntést. Wolsey azt akarja, hogy fordíts hátat a császárnak, mert se nem felejtette el, se nem bocsátotta meg, hogy alulmaradt, amikor a pápaságra pályázott.

– Na és most mit ajánlhat nekem a császár, asszonyom? – kérdezte a király, ismét dühbe gurulva. – Itt nem Wolsey-ról van szó, hanem az európai hatalmi egyensúly fenntartásáról. Ha Károly szabadságot akar, megkapja, de azon az áron, hogy én új szerződést kötök Franciaországgal, aztán nézhet maga köré!

– Kérlek, Henrik, hallgass rám!

– Csak lassan, Kata! Nem vagy abban a helyzetben, hogy követelőzz.

Katalin összeszorította az ajkait.

– A te érdekeid az enyémek is, Henrik – mondta, és felállt, hogy szembenézzen a férjével. – Sosem tennék vagy mondanék olyat, ami a károdra lenne. Szívből sajnálom, hogy Károly ilyen szörnyű dolgot tett. De ez nem az én hibám, és könyörgöm, hogy ne tarts engem bűnösnek, még ha Károly az unokaöcsém is. Ha most itt lenne, megmondanám neki a magamét!

– Bárcsak itt lenne most! – morogta Henrik, és megfordult, hogy kimenjen.

– Akkor nem megyek hozzá a császárhoz, apa? – kérdezte Mária zavarban.

– Nem, gyermekem, és szerencsésnek tarthatod magad! Nem adom a lányomat olyan herceghez, akinek a szavára nem lehet adni!

Amikor Henrik kiviharzott, Katalin felvette a legmegnyugtatóbb mosolyát, bár a lány tudta, hogy mélyen megrázták a hírek. Az is eszébe jutott, milyen durva dolog volt az apjától, hogy úgy tett, mintha az egész az anyja hibája volna.

– Ne gondolj túl rosszat Károlyról, Mária – nyugtatta az anyja. – Néha bonyolult politikai körülményeket kell figyelembe venni. Huszonöt éves, és örökösre van szüksége. Izabella unokahúgom olyan életkorban van, hogy gyermeket tud szülni, és azt hiszem, nyomást gyakoroltak Károlyra ebben az ügyben. Nem szabad ezt személyes ügynek tekintened, kicsim. A hercegek házasságait a politika diktálja – bátor szavaira rácáfoltak a könnyek a szemében, és Mária számára fájdalmas volt, hogy az édesanyja vele kapcsolatos álmait durván szétszúzták. Szégyent is érzett, mert csak megkönnyebbülés fogta el, amiért végülis nem kell elválniuk.

A következő nap Máriát a királyné belső kertjében találta. Lady Salisbury, hogy felvidítsa, segített neki papírbabákat csinálni egy olyan mintakönyv alapján, amelyet Olaszországból küldtek az édesanyjának. Mária most ott ült a kis nyári lakban, az összes baba kirakva előtte, egy üvegcse szíverősítő is kéznél, mert nyomasztó volt az augusztusi hőség.

Hallotta, amint az édesanyja és Lady Salisbury egy árnyas lombkorona alatt beszélget, alig pár méternyire tőle, abban a hitben, hogy a lány hallótávolságon kívül van. Mária felbontott eljegyzésén keseregtek.

– Annyira vágytam rá, hogy Anglia és Spanyolország barátságban egyesüljön – panaszkodott a királyné. – Máriának nem lehetett volna különb végzete, minthogy császárné váljék belőle.

Mária arra gondolt, hogy nem lehetne fontosabb küldetése, mint Anglia királynőjének lenni – hacsak az a fertelmes Henry Fitzroy el nem üti tőle. Annyira gyűlölte! Még arra sem tudta rávenni magát, hogy a nevét kiejtse.

– Megértem, milyen nagy szomorúság ez önnek, asszonyom – mondta együttérzően Lady Salisbury – és persze a drága hercegnőjének.

– A legrosszabb az, hogy a bíboros, biztosra veszem, rábírta a királyt, keressen új szövetségest Franciaországban. Ferenc király tárt karokkal fogadná, mert erős szövetségesre van szüksége, hiszen ott ragadt a madridi börtönben. Wolsey mindig a franciák barátja volt, és nem felejtette el, nem is bocsátotta meg, hogy a császár képtelen volt támogatni őt a pápaválasztáskor.

– Mennyire valószínű, hogy a király szövetségre lép a franciákkal?

– Befejezett tény – hosszú csend, aztán fojtott zokogás.

– Ne gyötörje magát, asszonyom – mondta gyengéden a grófnő.

– Talán nincs rá okom? Már semmit sem számítok ebben a birodalomban. Ami pedig Máriát illeti… Lady Salisbury, a férjem még azt is fontolgatja, hogy összeházasítja a fattyával!

– De hiszen féltestvérek! – Lady Salisbury olyan döbbent volt, mint amilyennek Mária érezte magát. Hozzámenni ahhoz az elviselhetetlen, felkapaszkodott kölökhöz? Inkább meghal! – Őszentsége persze soha nem adna feloldozást.

– Furcsább dolgok is megestek már – mondta Katalin sötéten. – Mária bárcsak hozzámenne az ön Reginaldjához!

Tényleg! Ennél Mária sem tudott jobbat kitalálni.

– Többször mondtam a királynak, hogy ez népszerű frigy lenne, a Lancaster- és York-házak ismét egyesülnének – folytatta a királyné. – Mária pedig csodálja Reginaldot. Ő lenne a tökéletes férj számára.

– Ez lenne az én álmom is – mondta a grófnő.

– De a király nem hallgat rám. Pedig azt mondtam neki, hogy ha el akar hárítani minden veszélyt az ön rokonsága oldaláról, akkor ez a legjobb módszer. De azt mondja, nem adja a lányát egy közrendűhöz.

– Egy olyan közrendűhöz, akiben királyi vér folyik, és királyok másodunokaöccse!

– Mindegy. Az érveim süket fülekre lelnek. Most abban kell bíznunk, nincsenek új tervek arra, hogy Máriát Franciaországba adják férjhez. Nem hiszem, hogy el tudnám viselni. Legalább most nem kell Spanyolországba mennie. Rettegtem az elválástól. De még annál is rosszabb lenne, ha a hazám esküdt ellenségének országába menne.

– Talán nem kerül erre sor – vélte Lady Salisbury. – Most legyen hálás, amiért itt van ön mellett.

– Naponta adok hálát ezért Istennek – felelte Katalin.

Másnap Máriát a királyné magánlakosztályába rendelték. Amikor ott állt az édesanyja előtt, látta, hogy Katalin sírt, de a szokásos kedves mosolya volt az arcán.

– Lányom, változás következik az életedben. Apád örököse vagy, és meg kell tanulnod, hogyan kormányozd Angliát. Ugyan soha nem neveztek ki hivatalosan walesi hercegnővé, de őfelsége most úgy döntött, követned kell a szokásokat, és el kell menned a ludlow-i kastélyba, a walesi határon, egy tiszteletre méltó tanácsadóval, hogy megtanuld, miképpen legyél nagy királynő.

Mária örült, de zavarba is jött. Örült, mert kiderült, hogy az apja tényleg az örökösének tekinti, és zavarban volt, mert a walesi határ igen távolinak tűnt.

– Te is velem jössz? – kérdezte.

Az anyja nyelt egyet.

– Nekem a király mellett a helyem – válaszolta rekedtes hangon. – De ott lesz veled Lady Salisbury, hogy gondoskodjék rólad, és írni fogunk egymásnak. Légy nyugodt, messziről is ugyanúgy figyelek majd rád, mint itt, és Wolsey bíborossal összeállítunk egy sor utasítást, hogy gondoskodjunk róla, legyen minden tökéletes számodra – a hangja megbicsaklott.

– De nem akarok elválni tőled – Mária küzdött, hogy uralkodjon magán, az a higgadt hercegnő legyen, akivé nevelték.

Az édesanyja mosolya felragyogott.

– Jól fogod érezni magad Ludlow-ban. Magam is laktam ott, amikor Fülöp herceghez hozzámentem. A kastély meseszép környezetben áll, és rengeteg élmény vár. Most pedig légy bátor lány, és tedd, amit atyád, a király kíván tőled.

Ezzel elmondtak mindent.

Máriát a félelem felhője vette körül, amint a távozása napja közeledett. Egyre rosszabb hangulatban várta, hogy búcsút mondjon az édesanyjának és elhurcolják mindentől, amit ismert és szeretett.

A napok feltartóztathatatlanul múltak. Az útipoggyászát már felpakolták, a kísérete pedig az udvaron várakozott. Minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy ne kapaszkodjon bele az anyjába, amikor az lehajolt, hogy búcsúpuszit adjon neki. A király szívélyes hangulatban volt, felemelte a lányát, az orrát összedörzsölte az övével, de Mária érezte, hogy azért ő is csak színleli, hogy erős. Rávette magát, hogy bekászálódjon a párnázott hintóba, és erősen fogta Lady Salisbury kezét, miközben a menet elindult, hogy elvigye őt az ismeretlenbe.

– Áldjon meg az Isten, Mária! – hallotta az édesanyja sírását. – Isten óvjon meg téged!

Ludlow masszív erősségének látványától elámult. Magas tornyaival és zömök falaival úgy festett, mint egy mesebeli várkastély. Az úton töltött többnapnyi utazástól elcsigázottan, az igazat megvallva, örült, hogy megérkezik.

Lady Salisbury igen kedves volt, szorosan átölelte, amikor az édesanyja után sírt, elterelte a figyelmét mondókákkal és szóviccekkel, és megmutatta a látványosságokat útközben. Mária nem tudta, hogy az apja birodalma ilyen nagy és ilyen gyönyörű, még ha közben arra vágyott is, hogy Richmondban vagy Greenwichben legyen, vagy éppen Hampton Court pompás kastélyában, amelyet a bíboros építtetett magának, aztán valamikor az év elején főúri gesztussal a királynak ajándékozott.

Miután elhelyezkedtek a kastély tágas, fényűző lakosztályaiban, és a kicsomagolás nyüzsgése is véget ért, Lady Salisbury intézkedett egy jó vacsora ügyében, majd ágyba küldte Máriát, mert már majd’ elaludt.

A következő naptól Máriának alig akadt egy szabad pillanata, amelyben a régi élete után vágyódhatott. Hercegnői ruhát adtak rá, tanították, hogyan viselkedjék méltóságteljesen. A tanulás dr. Fetherstonnal késedelem nélkül újraindult, számos gyakorlattal franciából és latinból. Ebéd után Lady Salisbury hosszú sétákra vitte a kertekben és a kastély környékén. Aztán további tanulás következett, bár a nevelőnő figyelmeztette dr. Fetherstont, ne merítse ki a tanítványát túlságosan. A leckék végeztével Mária a virginálisán gyakorolt. A vacsora, akár az ebéd, bonyolult szertartás volt. A finoman készített ételeket gyönyörűen, étvágygerjesztően tálalták, és Máriától elvárták, hogy derűs csevegést folytasson Lady Salisburyvel valamint az udvartartás velük együtt étkező tisztviselőivel. Ezt követően akadt egy kis idő arra, hogy játsszon azokkal a fiatal lányokkal, akiket külön számára válogattak ki, hogy a társai legyenek. Mire eljutott a hálószobájába, már jobbára elkészült az erejével, és ahhoz is fáradt volt, hogy a párnájába sírdogáljon.

Mária mindenütt az anyja keze nyomát látta. Tisztelettel és hódolattal szolgálták ki, a szobáit tisztán és rendben tartották, és mindent megtettek a kényelméért, a boldogságáért. Bár honvágyat érzett, az elviselhető volt, és tudta, hogy a hetek gyorsan eltelnek karácsonyig, amit az udvarban fog tölteni. Imádkozott, hogy elérje a szüleinél, hogy ott is maradhasson.

A bátorsága majdnem cserben hagyta, amikor az édesanyja rendszeresen érkező leveleit olvasta. Felzaklatta, hogy az anyját is annyira megviselte az elválásuk, mint őt. De a királyné mindig dícsérte, ahogy Mária a tanulmányaival haladt, mert erről részletes jelentéseket kapott. Azt írta, nagy megnyugvás számára, hogy a lánya szinten tartja a latintudását, és tökéletesíti a dőlt betűs kézírását. Mária szemét elhomályosították a könnyek, amikor az édesanyja ismerős írását olvasta.

Mégsem volt más választása, mint hogy türelmes és kitartó marad. Megtanulta, mi a sztoicizmus. Az idő pedig röpült, míg számolta a napokat az újbóli találkozásig.

Máriában túláradt az öröm, amikor megpillantotta Greenwich tornyait a távolban. A szüleivel töltendő két hét várt rá.

Csodás érzés volt az apja karjaiba vetnie magát, aztán az édesanyja szerető ölelésébe zárkózni. Olyan erősen szorította őket, hogy megfeledkezett a méltóságteljes viselkedésről az udvaroncok szeme előtt. De nem számított. A király és a királyné nyilvánvalóan boldogok voltak, hogy láthatják, és mindenki rajongással nézte hármójukat.

A boldog napok a vidámság, tánc, lakomák és éneklés jegyében teltek. Játszottak szembekötősdit, bújócskát, és ajándékot osztottak újév napján. Aztán eljött a pillanat, amelytől Mária rettegett: a búcsú pillanata, amit hosszú utazás és egy zord január követ.

– Ne sírj – mondta az apja. – Húsvétra ismét az udvarban leszel. Nem lesz olyan sokára.

3. fejezet

1526

A rövid, hideg napok alatt Mária a tűzhely előtt kucorgott, igyekezve teljesíteni a dr. Fetherston szabta feladatokat. Amikor lehullott a hó, prémekbe burkolta magát, és kiszaladt játszani, de megcsúszott és elesett. Megsérült a térde, és ez véget is vetett a játéknak. A szobában gubbasztva csak a zenében és a könyvekben talált vigaszt. Szerencsére dr. Fetherston és Lady Salisbury egyetértett abban, hogy Vives mester előírt olvasmánylistáján enyhíteni lehet, így Mária belemerülhetett Arthur király legendáiba.

Tavasszal derűsebb hangulatba került, tudva, hogy hamarosan azzal a két emberrel lehet, akiket a legjobban szeret.
Az édesanyja azt írta, hogy alig várja, hogy láthassa, és a hetek nem múlnak elég gyorsan.

Ám Mária megdöbbenésére, Lady Salisbury aggódva sietett hozzá, és azt a hírt hozta, hogy félelmetes pestisjárvány tört ki Londonban. A király megtiltotta a lányának, hogy elhagyja Ludlow-t. Nem térhet vissza az udvarba húsvétra. Annyira sírt!

Kétségbeesetten szeretett volna a szüleivel lenni, és rettegett értük. Szörnyű volt így, elvágva attól az élettől, amely megillette volna. De a leveleiben az édesanyja türelemre intette, és arra, hogy forduljon a tanulmányai felé. „Ne feledd, lányom, hogy a mennyek országába nehézségeken át vezet az út”, írta. Dr. Fetherston emlékeztette Máriát, mennyire fontos, hogy a tanácsadójától tanulja az uralkodás mesterségét, kiváltképp mióta kiderült, hogy egy napon majd neki kell a királyság élére állnia. A lány mindent megtett, hogy elmélyüljön Wales meg a határvidékek ügyeiben, és küzdött, hogy megértse a politikát. Lady Salisbury játékokat és más szabadidős tevékenységeket fundált ki, hogy lekösse a lány figyelmét és felélénkítse a szabad óráit.

A napokból hetek lettek, a hetekből hónapok. Szóba sem került, hogy visszamenjen az udvarba karácsonyra, és Mária attól félt, hogy a pestis még mindig jelen van, és Ludlow-ban kell maradnia. De aztán novemberben – ó, boldogság – jött a visszahívó levél, és Mária körbetáncolta a szobát, a kedves ruháit az ágyra dobálta, készen arra, csomagoljon. Alig tudott a tanulásra összpontosítani, így a végén dr. Fetherston feladta, és előhúzott egy sakktáblát.

Mária egy évet töltött távol, és ezalatt az idő alatt a szülei kissé megváltoztak. Az apja a szokásos, élettől duzzadó önmaga maradt, de Mária érezte benne a belső feszültséget. Az édesanyja megöregedett. Negyvenkét éves volt, de többnek látszott, a szeme körüli szomorú ráncokkal. Ám mint mindig, most is mosolygó arcot mutatott a világnak, és túláradt az öröme, hogy láthatja Máriát.

– Hogy megnőttél! – mondogatta. – Olyan ügyes vagy a korodhoz képest. A ludlow-i levegő csodákat művelt veled. – Sokan jegyezték meg, hogy Mária mennyire kivirult, és milyen gyönyörű. A lány tudta, hogy ennek a nagy része puszta hízelgés; az udvaroncok előnyökért vetélkedtek. De azért kíváncsian nézett a tükörbe. Tényleg gyönyörű lenne? A pirospozsgás arc, a pisze orr, a távol ülő szemek és a határozott áll egyenlő a szépséggel? Kételkedett ebben. Lehet, hogy megnőtt, de mégis kicsi maradt a korához képest, és egy kissé vékony. De kecsesen mozgott, és ott volt az a vörös hajkoronája, amiről Lady Salisbury kijelentette, hogy a leggyönyörűbb, ami valaha emberi fejet ékesített.

A karácsony olyan pazarul sikerült, mint mindig. Mária megörült, amikor az apja táncra kérte az egész udvartartás előtt. Minden szem őrá szegeződött, amint ezüstszínű ruhájában pörgött-forgott, és az édesanyja ott állt a közelben, ragyogóan mosolygva rájuk.

Sajnos a boldog napok véget értek. Mária tudta, hogy vízkereszt után vissza kell térnie Ludlow-ba. Könyörgött, hogy hadd maradjon az udvarban, de az apja hajthatatlan volt.

– Ludlow-ban van a helyed, lányom. Úgy illő, hogy a trónörökösnek az legyen a rezidenciája. Örülünk a haladásnak, amit elértél, és reméljük, hogy így folytatod tovább. Húsvétra ismét hazajöhetsz az udvarba.

Máriát engedelmességre nevelték, így nem mert tovább ellenkezni, de aznap éjjel sírt az ágyában.

1527

Húsvétra a király megmagyarázhatatlan módon meggondolta magát.

– Végleg visszatérsz az udvarba – közölte Máriával Lady Salisbury.

Mária rámeredt, és el sem merte hinni, de mégis igaz volt. A nevelőnője karjaiba vetette magát.

– Olyan boldog vagyok!

– Őfelsége azt írja, hogy az udvarban maradsz, és ott fejezed be a neveltetésedet édesanyád felügyelete alatt.

Természetesen örömteli volt a találkozás a szüleivel a greenwichi palotában. Mária megkönnyebbülten értesült, hogy Vives mester visszatért Spanyolországba, és dr. Fetherston egymaga lesz felelős az iskoláztatásáért.

Az apja és az anyja egyaránt boldogan hallották, hogy milyen jól haladt karácsony óta.

– A hercegnő – tájékoztatta őket dr. Fetherston amint a tanulószobában nézték a lány füzeteit –, folyékonyan beszél és ír latinul és franciául, tud spanyolul és görögül, alaposan tájékozódott a teológiában és történelemben.

– Látom, lefordította Aquinói Szent Tamás egy latin nyelvű imáját angolra – mondta elismerően a király, és megpaskolta a lánya fejét.

– Fenséged megmutathatná őfelségééknek, milyen szépen játszik a virginálison – javasolta dr. Fetherston.

Mária leült, és belevágott egy új darabba, amit nemrég tanult, aztán a tanítója unszolására elővette a lantot, és azon játszott.

A szülei csodálattal nézték. Tapsoltak, amikor végzett.

– Igazi művész lettél, lányom – bókolt neki az apja.

– Őfensége minden nap gyakorol. Rendszeresen új húrokra van szükségünk – mosolygott dr. Fetherston. – Énekelni is tud, akár egy angyal.

Mária elpirult a dicséret hallatán; tudta, hogy nem teljesen megérdemelt, mert a hangja túlságosan mély egy lányhoz. Mégis, amikor megkérték, énekelt, az apja egyik kedvenc dalát választva, azt, hogy Jó társaságban múlik az idő, amelyet
a király bármikor szívesen meghallgatott.

– Messze túltettél a várakozásainkon, Mária – mondta a király. – Dr. Fetherston, önnek pedig nagy hálával tartozunk. Csodákat művelt.

– Bebizonyítottad, Mária – már ha bizonyítékra volt szükség –, hogy a lányok is ugyanúgy hasznát látják a jó oktatásnak, mint a fiúk – csicseregte a királyné. A király viselkedése erre megváltozott.

– Félek, mennem kell – mondta kurtán. – Mária, asszonyanyád szólni kíván veled.

Mikor kettesben maradtak Mária hálószobájában, a királyné leült a kandalló mellé.

– Ne neheztelj apádra – kezdte. – Nagyon elégedett veled, de sok államügy nyomja a vállait.

Mária a lábánál térdelt, és még mindig alig hitte el, hogy ismét együtt van szeretett édesanyjával. De azt látta rajta, hogy a királyné feszült.

– Mária, a házasságodról kell beszélnem veled – folytatta a királyné.

A házasságáról? Ez új volt Mária számára.

– Bizonyára hallottad, hogy Ferenc király tavaly kiszabadult a fogságból. Érthető módon, keresi édesapád barátságát, és férjedül ajánlotta magát.

Mária megdöbbent. Látta jól, hogy az anyja nem boldog a francia házasság gondolatára.

– Kérlek, mondd, hogy apám őfelsége kikosarazta – tört ki Mária.

Az anyja gyengéden a vállára tette a kezét.

– Ellenkezőleg. Nagyon akarja ezt a szövetséget. Vagyis inkább a bíboros akarja.

– De nem akarok hozzámenni a francia királyhoz! – kiáltott fel Mária, megfeledkezve a kötelességéről. – Túlságosan öreg, és úgy hallottam, elég lazák az erkölcsei.

– Ezt hol hallottad? – kérdezte élesen az anyja.

Mária nem akarta bajba keverni a pletykálkodó cselédlányokat.

– Csak a szolgálók fecsegnek – dünnyögte.

– Nos, bízzunk abban, hogy az ilyen irányú hírnevét eltúlozták. Biztos lehetsz benne, hogy apád nem ad kétes jellemű emberhez. Sok férfi pedig öregebb, mint a felesége. Koronás fők nem engedhetik, hogy személyes megfontolások állják útját a házasság révén kovácsolt szövetségeknek – a királyné széttára a karjait, jelezve, hogy nincs más választása, mint beleegyezni a frigybe.

– De te mindig azt mondtad, azt szeretnéd, ha boldog lennék – Mária képtelen volt leplezni a keserűségét. – Meg nem is akarok Franciaországba menni.

Az anyja megcirógatta a haját.

– Nagyon szeretném, hogy boldog légy, mindennél jobban szeretném, drága leányom, és tudom, hogy apád mindent megtesz, ami a hatalmában áll, hogy rávegye Ferenc királyt, bánjon veled jól.

– De te nem akarod ezt a házasságot, ugye? Nem akadályozhatnád meg?

A királyné arca elszomorodott.

– Bárcsak megtehetném. De már semmi befolyásom nincs. A bíboros dönt mindenben. Az én véleményem mit sem számít. Hogy őszinte legyek, bennem ellenséget lát. Tudja, hogy nem szívlelem a franciákat.

– Apa biztosan hallgat rád! – Mária kétségbe volt esve.

– Megmondom neki, hogyan érzel, bár félek, nem jelent semmit. A király úgy véli, ez a szövetség használ Angliának.
A császár hitszegését – ahogy ő nevezi – sem felejtette el. Nem, lányom, attól tartok, bele kell nyugodnod, hogy a jövőd Franciaországban lesz.

– Így hogy leszek Anglia királynője? Hogyan fogom kormányozni a birodalmamat Franciaországból?

– Ferenc király majd uralkodik helyetted, mint a férjed.

Mária a könnyeivel küzdött. Tényleg ezt akarja az apja Angliának? Odaadni a franciáknak a királyságot? Nem tudná valaki lebeszélni? No és mi lesz az ő uralkodói jogaival? Ennél még az is jobb volna, ha hozzámenne Henry Fitzroyhoz!

Már látta, miért hívták vissza az udvarba. Francia követség indult útnak, hogy megtárgyalják az eljegyzést. Nagy előkészületek folytak, és őt úgy járatják meg majd a francia küldöttek előtt, mint díjnyertes tehenet a vásárban. Egy őrült pillanatában még az is megfordult a fejében, hogy megmondja az apjának: semmi kedve hozzámenni Ferenc királyhoz, de valahányszor meglátta a királyt, az inába szállt a bátorsága.

– Talán nem is lesz olyan rossz, mint ahogy tartasz tőle – nyugtatta az édesanyja, miközben nézte, ahogy a szobalányok ráadják a lányra elbűvölő, arany ruháját, amelyben majd a külföldieknek bemutatják. – Arról beszélnek, hogy vajon Ferenc királyhoz kell-e hozzámenned, vagy a fiatalabbik fiához, az orléans-i herceghez, aki nem sokkal fiatalabb nálad.

Mária ezeken gondolkozott, miközben jelenlétével megtisztelte a lovagi tornát Greenwichben, vagy az ételből válogatott a fényűző fogadásokon, amelyeket a látogatók tiszteletére adtak. Ha hozzámegy egy francia herceghez, akkor talán Angliában is élhet, és idővel mint királyi hitves uralkodhat vele együtt. Ha pedig tetszik neki a férfi, akkor nem is lesz olyan rossz.

Mária látta, hogy a király, a bíboros és a követek hosszú magánbeszélgetésekbe merültek a szövetségről. Jelen volt, amikor a francia delegáció audienciát kapott a királynétől, és figyelte, ahogy az édesanyja szívélyesen fogadja őket, mert ez a kötelessége, de a végén a követek azzal a benyomással távozhattak, hogy a királyné sokféle szövetséget pártolhat, de ezt biztosan nem.

A királynénak igaza volt. Az ő véleménye itt nem számított. Májusban Mária utálattal hallotta, hogy az apja ratifikálta a szerződést, amely szerint ő hozzámegy vagy Ferenc királyhoz, vagy az orléans-i herceghez. Három év múlva, amikor tizennégy éves lesz, elutazik Franciaországba.

– Az orléans-i herceg lesz az – mondta az édesanyja nem sokkal később. – Ferenc királynak eleget kell tennie a császár húgához, a kuzinodhoz, Eleanorhoz fűződő eljegyzésének. Ez volt az egyik feltétele annak, hogy kiszabaduljon a fogságból.

Ez egy kis megkönnyebbülést jelentett, és Mária képes volt bátor arcot mutatni az udvari ünnepségeken. A királyné maga volt a báj és kellem, amint a férje oldalán a lakomákon és az ünnepségeken elnökölt. A király természetesen mindig a lányával járta az első táncot, és ragaszkodott hozzá, hogy a lánya arannyal szőtt, római stílusú, karmazsinpiros tafotaruhát viseljen, annyi drágakővel ékesítve, amely elkápráztatta az összes jelenlévőt. A király annyira fel akart vágni a lánya szépségével a franciák előtt, hogy a banketten levette az ékköves pártát Mária fejéről, hogy a fürtjei szabadon terüljenek szét, és mindenki megcsodálhassa őket.

– Őfensége a világ gyöngyszeme! – jelentették ki a küldöttek.

Az ünneplésnek azonban hirtelen vége szakadt, amikor híre jött, hogy május hatodikán feldúlták Rómát, a szent várost, az Olaszországban hadakozó császár zsoldosai. Mária ugyanúgy megdöbbent az elkövetett atrocitások hallatán, mint mindenki más. Bár tudta, hogy őt az édesanyja megkímélte a legszörnyűbb részletektől, a többiek döbbent reakcióiból sejtette, milyen rettenetes volt a pusztítás. A király is nyilvánvalóan megdöbbent, kiváltképpen mert tudomására jutott, hogy a pápa most a császár foglya. Ezt majdhogynem személyes sértésnek vette. Mária ritkán látta ennyire magánkívül. Amikor később visszagondolt az esetre, úgy vélte, ekkor kezdődött az őrültsége.

Mert ez volt az a nyár, amikor az apja megváltozott. Nem pusztán szokatlanul szórakozott lett, hanem a viselkedése is vadabbá vált. Egyre ritkábban kereste fel a királynét, aki feszülten viselkedett, olykor a sírás határán állt. Valami nem volt rendben, de Mária nem is sejtette, mi lehet az. Mindenki azt mondta, csak képzelődik, de nem tudták meggyőzni. Érezte, hogy a háztartásban tudtak olyan dolgokról, amelyekről ő nem. Aztán felfigyelt arra, hogy sokszor suttogják a Boleyn Anna nevet.

Anna a királyné egyik nyoszolyólánya volt, sötét hajú, karcsú teremtés, aki sok udvaronc figyelmét magára vonta. Úgy tűnt, valamiféle botrányba keveredett. Mária tudni akarta, mi az.

– Miért beszélnek az emberek Boleyn Annáról? – kérdezte Lady Salisburyt.

– Mit beszélnek? – a nevelőnő hangja kissé éles volt.

– Semmi fontosat. Csak folyton hallom a nevét.

– Nos – mondta Lady Salisbury, és hirtelen elmosolyodott –, merem állítani, hogy azért, mert észreveteti magát. Francia ruhákat visel, és a modor meg viselkedés, amit a francia udvarban elsajátított, ráirányítja a figyelmet.

Ez mindent megmagyarázott. Mária sietett az óráira, és nem szentelt további figyelmet Boleyn Annának.

1528

Egy májusi délelőttön a királyné tűnt fel Mária szobájában. Feszültnek és idegesnek tűnt, mint ahogy mostanában rendszerint, és ahogyan a király is, Mária pedig aggódott, mert egyikőjük sem tűnt valami boldognak. Hallotta, amikor az emberek „a király nagy ügyéről” beszélnek, de mindig elhallgattak, amikor észrevették, hogy ő a közelben van, így fogalma sem volt, mi lehet az.

A királyné leült.

– Atyád nagyon aggódik – mondta. – Köleshimlő eseteit jelentették Londonból. Ezt a forró időjárás okozza.

Mária már látta, miért gondterheltek a szülei. Emlékezett a betegség két évvel azelőtti kitörésére.

Szörnyű kór volt, amely nem kímélt se gazdagot, se szegényt, és félelmetes gyorsasággal csapott le. Az ember még vidám ebédnél, és halott a vacsorára. Mária a hőség dacára megborzongott.

– Mit tehetünk?

– A király a legjobb megoldást keresi. Egyelőre biztonságban vagyunk itt Greenwichben. De tartsd az ablakokat zárva, és ne menj ki a szabadba. Tudom, hogy nagy a forróság, de vigyáznunk kell magunkra.

Bár Mária próbált nem aggódni, a hír félelemmel töltötte el. A betegség riasztó ütemben terjedt. Ezrek haltak meg Londonban, és a király nem rejthette véka alá a rettenetét a betegségtől és haláltól. Amikor meghallotta, hogy egy vagy két eset előfordult az udvarban is, elrendelte, hogy költözzenek Walthambe.

– Lady Salisbury, készüljön a lehető leggyorsabban. Sietve! – unszolta az édesanyja a nevelőnőt, alig várva, hogy Mária is távol legyen a veszélytől.

Amikor kiértek a zsúfolt udvarra, Mária elképedve látta, hogy az apja Boleyn Annával áll egy csoport udvaronc és tisztviselő közepén. Mindenki más a végsőkig türelmetlenek tűnt, csak Anna nevetett. Furcsa volt, hogy együtt van ott a királlyal.

Mária az anyjára pillantott, de a királyné mosolygott, miközben a gyaloghintó felé indult. Csak amikor odaért, állt meg, és nézett a király felé. Boleyn Anna még mindig ott volt, és még mindig mosolygott.

A királyné Mária felé fordult.

– Szállj be, gyermekem. Indulnunk kell.

Walthamben nem a nagy apátságban szálltak meg, hanem egy Dallance nevű közeli házban. Amikor elfoglalták a királyné lakrészét, az édesanyja leküldte Máriát, hogy tanuljon dr. Fetherstonnal az előcsarnokban. Történjék bármi, a napirendjének nem szabad felborulnia.

Lefelé menet Mária elhaladt egy ablak előtt, és észrevette az apját és Boleyn Annát odalent a kertben, amint élénk beszélgetést folytatnak. A szeme tágra nyílt, amikor azt látta, hogy a nő megpaskolja a király mellkasát, és messze csengő hangon nevet.

Feltámadt a gyanúja. Az apja beleszeretett Annába? Ezért volt az édesanyja olyan szomorú mostanában? Képtelenség! Az apja szerette az édesanyját, odáig voltak egymásért. Nem, okoskodott Mária, az apja nem láthat semmit Anna sápadt bőrében és keskeny arcában. Valószínűleg csak egy viccet osztottak meg egymással.

Ahogy a járvány tovább tombolt, a király újra és újra csökkentette a háztartását, és egyik biztonságos házból a másikba költöztek. Máriát a hertfordshire-i Hunsdonba küldték, a király egyik kisebb rezidenciájára, a nevelőnőjével és a tanárával.

– A levegő olyan egészséges ott – magyarázta az édesanyja. – Nem örülök, hogy elmész, leányom, de legjobb, ha vidéken vagy, ahol a levegő még nem szennyezett.

Vonakodva – és félve, mert a betegség nem kímélt senkit, még királyt és királynét sem – Mária elbúcsúzott, és elindult az újabb lakhelye felé. A helyet felállványozva találta, mert a király divatos, új téglahomlokzatot akart adni az épületnek, és várárkot ásatni köréje, de a ragály közeledtére elküldték a munkásokat, és minden abbamaradt. Odabent címereket ábrázoló, új színes üvegablakok támaszkodtak a falakhoz, beépítésre készen. Amikor elkészülnek, a nagy galériáról nyíló királyi lakosztályok fényűzőek lesznek. Egyelőre a házat csak kiszellőztették, illatosították, és Mária szobáit kényelmesen berendezték. Rosszabb helyen is át lehetne vészelni a járványt.

Az édesanyja rendszeresen írt. Az, hogy mennyire szeretne a lányával lenni, minden leveléből kitűnt. A levelei tele voltak tanácsokkal is, hogyan tartsa magát biztonságban. A honvágy folyamatosan gyötörte Máriát. Sóvárgott a szülei után. Állandóan azért imádkozott, hogy mindannyian sértetlenül megússzák a szörnyű büntetést, amelyet Isten jónak látott Angliára mérni. Nem tudta, az Úr miért olyan elégedetlen velük. Mivel szolgáltak rá erre?

Az egyik délután, amikor a tanításnak vége volt, Dr. Fetherston javasolta, hogy vigye le a hímzését a kertbe, mert meleg napjuk volt. A lány a murvás ösvényeken bandukolt, élvezve a virágok mámorító illatát, amely a vaskorláttal övezett ágyásokból áradt. Talált egy árnyas helyet az egyik olyan fal mellett, amelyet nem állványoztak föl. Magában dúdolva felvette a rámát, és elkezdett öltögetni.

Ekkor meghallotta Lady Salisbury és dr. Fetherston hangját egy nyitott ablakon át, éppen a feje fölött.

– Miért kímélte meg Isten éppen őt, amikor annyi más ártatlan lelket magához vett? – kérdezte Lady Salisbury.

– A Mindenható útjai néha kiszámíthatatlanok – sóhajtott a tanár.

– Ha ez a kórság a büntetés, amiért a király folytatja a „nagy ügyét”, akkor Isten könnyűszerrel magához vehette volna ezt a nőt, és ezzel megoldja az ügyet!

Mária nem tudta felfogni, amit hallott. Miért akarná megbüntetni Isten az ő apját? És mi ez a „nagy ügy”? Ami még fontosabb, ki az a nő, akinek szerepe van ebben? Boleyn Anna nevető arca nyomban eszébe jutott.

Úgy hangzott, Lady Salisbury közel áll a síráshoz.

– Nem látja Isten, mit tesz a feleségével, aki a legszeretőbb és leghűségesebb asszony? Meg ez a sok badarság a levitákról! Minden tudós doktor, akikkel konzultált, megmondta, hogy annak semmi köze az ő esetéhez. Nem az a kérdés, hogy elhálták-e a házasságot Arthur herceggel, hanem hogy szült-e neki gyereket, amit nem tett. Így nem volt akadálya annak, hogy hozzámenjen a királyhoz. Éppen Wolsey és Boleyn Anna vezették fel a kerti ösvényen!

Mária döbbenten hallgatta, hogy a gyanúja beigazolódik.

– Azt hiszem, hogy őfelsége lelkiismereti aggályai őszinték – érvelt dr. Fetherston. – Az Írás arra figyelmeztet, hogy az a férfi, aki a fivére feleségét veszi el, gyermektelen lesz. Mivel csak egy lánya van, a király ilyennek látja magát. Azzal pedig nézzünk szembe, hogy Boleyn Anna ide vagy oda, a királynak fiúgyermekre van szüksége, a királyné pedig nem adhatja meg neki. Azt hiszem, a király tényleg azt hiszi, hogy megsértette Istent egy vérfertőző házassággal, Isten pedig haragjában megtagadta tőle a fiúgyermekeket.

– De félreérti a Szentírás tanítását, és attól félek, szándékosan.

– A királynénak talán rosszulesik…

– Talán? Magánkívül van a keserűségtől!

– Igen, de a pápa fél a császártól, a királyné pedig a császár nagynénje, így a király aligha kapja meg a házasság érvénytelenítését, amelyre vágyik.

– Közben pedig szeretett úrnőmnek el kell szenvednie ennek a várakozásnak a poklát. Nem érdemli ezt. Az emberek szeretik. Ha tudnák, mi folyik, nem tűrnék el. Senkinek nem kellene eltűrnie! Miért nem tud őszentsége a királyné javára dönteni?

– Mert szüksége van a király barátságára.

– Képtelen helyzet. Fogalmam sincs, meddig tudom még eltitkolni az igazat szegény Mária elől.

Mária nem hallotta dr. Fetherston válaszát. A hangok elhalkultak, ajtó csapódott, és aztán csend lett.

Ledobta a hímzőrámáját, remegő lábaira állt, és szinte vakon botorkált az ösvényen, próbálva értelmet keresni az imént hallottakban. Nem akarta elhinni, hogy az apja el akar válni az anyjától. Nem csoda hát, hogy a királyné ilyen szomorú mostanában. Gonosz, gonosz dolog ez! Próbálta visszatartani a könnyeit, és belerúgott egy kőbe, mert valamin le kellett vezetnie a dühét.

Hogy jön Boleyn Anna ebbe az egészbe? Elkapta a köleshimlőt, és felgyógyult? Bárcsak belehalt volna! Úgy látszott, összejátszik a bíborossal, hogy kisemmizzék a királynét. Mária nem akarta elhinni. Wolsey volt a keresztapja, biztosan nem csinálna semmit, amivel árt neki? Ez az Anna volt az, aki felbukkant, és mindent tönkretett! Biztosan bűbájt bocsátott a királyra, meg a bíborosra is! Mária szenvedélyes szíve gyűlölettől fortyogott. Mit látott az apja ebben a nőben? Hiszen gonosz. Egyetlen tisztességes nő sem törekszik arra, hogy elvegye egy másik asszony férjét!

Most már sírt, leroskadt a fűre, és a vállai remegtek.

Mintha elveszítette volna azt az apát, akit szeretett. Ki volt ez az idegen, aki ketté akarja hasítani a családját? Ha meg akar szabadulni a feleségétől, akkor mit tervez vele, a lányával? Nem érdekli, mennyit szenved ennek következtében? Ő, akinek az a feladata, hogy szeresse, és védelmezze? A lány feladata pedig, hogy szeresse, tisztelje és engedelmeskedjen neki, nemcsak mint az apjának, hanem mint az uralkodójának is. Ám hogyan tehetné ezt, ha azt mutatja, hogy nem áll szilárd talapzaton, és a létező legnagyobb igazságtalanságot készül elkövetni őellene és az édesanyja ellen?

Maga sem tudta, meddig térdelt ott szipogva. Amikor megkönnyebbült kissé, felállt, és visszament a padhoz. Felvette
a hímzőrámát, és úgy kezdte döfködni a tűvel, mintha Boleyn Anna ármányos szívébe szúrna.

A bánat hamarosan átadta helyét a perzselő dühnek. Ő volt Anglia hercegnője, jövendő királynője, és nem hagyja, hogy bárki semmibe vegye. A büszkesége nem engedi.

Hamarosan vacsoraidő. Így nem mehet még vissza. Mindenki látná, hogy sírt, és tudni akarná, hogy miért. Tudta, hogy nem lenne képes megmagyarázni. Nem akarná ilyen módon lealacsonyítani magát vagy a szüleit. Ha nem szól semmit, ez a borzalmas „nagy ügy” elmúlhat.

Az ősz beköszöntével a járvány alábbhagyott, de Mária Hunsdonban maradt. Az édesanyja állította, hogy így biztonságosabb. A királyné levelei Greenwichből és Bridewellből derűsek voltak, teli hírekkel, mintha az anyja tudta volna, hogy Mária el van szigetelve a világtól. De talán, gondolta Mária, éppen ez volt az oka az ottlétének, hogy távoltartsák az olyan eseményektől, amelyek nyugtalanítanák. Mégis, kétségbeesetten tudni akarta, mi történik. Nem hallott többet a „nagy ügyről” és Boleyn Annáról, így kezdett bízni abban, hogy a vihar elvonult.

A reményei felszárnyaltak, amikor az udvarba rendelték karácsonyra. A király a régi, szívélyes önmaga volt, jó hangulatban, a büszke és szerető apa, mint mindig. Amikor Mária a szüleivel volt, semmi jelét nem látta annak, hogy valami nincs rendben, és kezdte remélni, hogy minden újra olyan lesz, mint azelőtt.

De a látogatása első estéjén, amikor a ceremóniaterembe tartott a lakomára, hirtelen összetalálkozott Boleyn Annával, aki úgy sürgölődött a helyiségben, mintha az az övé lenne, és mindenki figyelmét magára vonzotta. A király le nem vette róla a szemét, mint akit megbűvöltek. Mária dühe izzott belül, amint nézte, ahogy az udvaroncok hízelegnek Annának, és gyilkos kedve támadt, amikor azt látta, hogy semmibe veszik az anyját, aki türelmesen ült a király mellett, elviselve mindezt az ő kedvéért. A legrosszabb az volt, amikor Anna megfordult, és lekezelően nézett Máriára, mint aki teljesen jelentéktelen, és csak a legkisebb meghajlást mutatta. Elviselhetetlen!

Amikor szembekötősdit játszottak vagy táblajátékokat, Mária csak magában fortyogott a nő jelenlététől. Az anyja közelében maradt, és úgy találta, nehéz kedvesnek lennie az apjához, noha a király mindent elkövetett, hogy barátságos legyen vele.

Aztán elérkezett aprószentek napja. Az édesanyja félrevonta és leültette Máriát.

– Azt hiszem, hallottál már valamit, amit úgy hívnak, hogy a „király nagy ügye” – mondta gyengéden.

Mária nyelt egyet.

– Igen, asszonyanyám – felelte, mert nem tudott hazudni.

– Nem kell aggódnod emiatt – utasította az anyja. – Apádnak kételyei vannak a Gyula pápa által adott feloldozással kapcsolatban, de Kelemen pápa alaposan megvizsgálja az ügyet, és ideküldött egy bíborost – Campeggio érseket –, hogy külön együttes ülésen tárgyalják meg az ügyet Wolsey érsek úrral. Nincs kétségem afelől, hogy mindent hamarosan tisztáznak, és édesapád lelkiismerete megnyugodhat.

Mária nem tudott tovább csendben ülni.

– De apám Boleyn Anna úrnőt akarja feleségül venni – ez nem kérdés volt.

Az anyja rosszallóan nézett rá.

– Ha a pápa érvénytelennek ítéli a házasságunkat, akkor a királynak újra kell nősülnie. Azt mondta nekem, biztosítani akarja, hogy Anna úrhölgy jó királyné legyen.

– De nem királyi vér – és nem is nagyon kedves.

– Nem nagyon kedves?

– Nem adja meg a tiszteletet nekem! És neked sem! Gyűlölöm!

Az anyja ismét meghökkent, és Mária rájött, hogy még sosem beszélt előtte ilyen vitriolosan. De nem bánta meg. Csak az igazat mondta!

A királyné megfogta és megszorította a kezét. Az arca csupa szomorúságot és együttérzést tükrözött.

– Jó szívvel kell viseltetnünk Anna iránt, a király kedvéért.

Mária dühe fellángolt.

– Asszonyanyám, én erre képtelen vagyok. Még a te kedvedért is. Gonosz nő, el akarja rabolni tőlem az apámat.

– Mária! – Katalin megragadta a vállait. – Sose hallja a király, vagy bárki más, hogy így beszélsz! Tisztelettel tartozol neki! Hamarosan, remélem, minden jóra fordul, és Anna úrhölgyet elfelejthetjük.

Mária megölelte, és hinni akart neki.

– Értem. Most elmehetek játszani az új kiskutyámmal?

4. fejezet

1529

Mária tavaszig maradt az udvarnál. Néha szeretett volna elmenni, mert a helyet átitatták a pletykák, és nem akarta hallani őket. Szörnyű volt tudni, hogy a szülei gondjain csámcsognak és spekulálnak. Taszította az az obszcén mód, ahogyan az apjáról és Boleyn Annáról beszéltek, bár abból sok mindent nem is értett. Anna elől nem volt menekvés, annyira fennhordta az orrát az udvarban, mint aki bízik benne, hogy hamarosan a király felesége lesz. Mária olyan távol tartotta magát tőle, amennyire csak tudta, a saját szobáiban maradt, vagy az édesanyja lakosztályában, igyekezve vigaszt nyújtani neki. Nem mintha az anyja panaszkodott volna. Egy szent türelme lakozott benne. Szilárd volt az elveiben is.

– Én vagyok apád igazi felesége. Sosem teszek, vagy mondok olyat, ami veszélyeztetné hercegnői címedet és örökösödési jogaidat – mondta el újra és újra a lányának.

Amikor a király valami különösen sértőt mondott, Katalin csak akkor avatta végül a bizalmába Máriát. Egyik este a kandalló mellett ültek, amikor a királyné a zsebkendőjével szárítgatta a szemeit, és már nem volt képes leplezni a szomorúságát.

– Tizenhárom éves vagy, lányom, elég idős ahhoz, hogy megtudd, mi történik. Tudnod kell, hogy megfenyegettek. Apád szerint nem törődöm vele, ami nem állhatna távolabb az igazságtól. Arra panaszkodik, hogy túl vidám vagyok, túl díszesen öltözöm, és inkább imádkoznom kellene, hogy az ő „nagy ügye” jó véget érjen, ahelyett, hogy az udvari mulatságokon elnökölök. Isten a tanúm, hogy imádkozom! Órákat töltök térden a kápolnában.

– Tudom – felelte Mária, letérdelt, és megfogta az anyja kezét.

Mintha egy gát szakadt volna át, kiengedve az édesanyja érzelmeinek egész özönét.

– Annyira gyanakszik rám! Azt mondja, hogy amikor kilovagolok, és fogadom az emberek éljenzését, akkor lázadásra biztatom az alattvalóit. Azt hiszi, hogy benne vagyok valami őrült összeesküvésben, hogy megöljem őt és a bíborost. Még a Tanáccsal is íratott egy figyelmeztető levelet, amely szerint ha bebizonyosodik, hogy részem van ilyesmiben, ne számítsak irgalomra, mert a lelkiismeretük szerint itt a király életéről van szó. Azt mondták, bolond vagyok, amiért szembeszegülök a király akaratával, és biztatják, hogy teljesen váljon el tőlem, és vegyen el tőlem téged is.

Mária megrökönyödött, és a velejéig megdermedt. Az édesanyja remegett. Hogy mernek így bánni vele?! Tisztességes asszony volt, sosem akart ártani senkinek, még Boleyn Annának sem. Őtőle eltérően! Szörnyű volt számukra ennyire éles ellentétbe kerülni a királlyal; nem mintha Mária valaha is szembe merészelt volna szegülni vele. Tudta, a király sem képes elképzelni, hogy a lánya szembeszáll vele az anyja érdekeit képviselve, pedig akárki megmondhatja, milyen rémségesen bántak a királynéval. Ám mégis szembe fog szállni az apjával, ha a szükség úgy hozza. Megmutatja neki, hogy megvan benne mindaz a bátorság és szellem, ami a nagyanyjában, Izabella királynőben!

Az anyja átölelte.

– Drága gyermekem, ha elszakítanak tőlem, tudnod kell, hogy az nem az én művem. Amikor bátor arcot vágok, kiöltözöm és kilovagolok, azért teszem, mert ez a királyné dolga.
Az embernek nem szabad nyilvánosan mutogatni a bánatát. Ami meg ezt a titokzatos összeesküvést illeti, hát az merő fantazmagória! A szíve mélyén az apád is tudja, hogy soha nem akartam neki rosszat. Szeretem őt.

– Nem választanak el minket, ugye? – Mária nem tudta elviselni a gondolatát egy újabb hosszú elválásnak, kiváltképp, aminek nincs vége a láthatáron, és beleborzongott abba, mit jelent ugyanez az édesanyjának. – Apa nem engedheti, hogy a Tanács eljárjon ellened. Hisz nincs rá alapjuk.

– Üres fenyegetőzés, biztos vagyok benne. Figyelmeztetés, hogy ne dacoljak a királlyal. Azt hiszik, engedelmességre kényszeríthetnek, arra, hogy bevonuljak egy zárdába, és a király újra szabadon megnősülhessen. Nos, elmondtam már nem egyszer, hogy nekem nincs szavam. Bárcsak a pápa döntene már, és véget vetne ennek a bizonytalanságnak.

– Remélhetőleg Campeggio bíboros megfelelően dönt, amikor összeülnek.

– Sajnos, Mária – csóválta a fejét a királyné –, attól tartok, újabb halogatási taktika következik. Nem remélhetek pártatlan döntést, ha a bírák a férjem országában üléseznek, és Wolsey érsek a másik bíra. Ő szeretne engem egy csettintéssel elintézni. Nem, én azt szeretném, ha az ügyet Rómában döntenék el.

– Gondolod, hogy őszentsége neked kedvezne?

– Afelől nincs kétségem!

Mária szeretett volna az udvarban maradni, de minthogy az ügy még függőben volt, a szülei mindketten úgy gondolták, jobb, ha visszaküldik Hunsdonba. Nehéz volt a búcsú a királynétól, mert Mária tudta, hogy az édesanyjára bizonytalan jövő vár.

Mikor bement elbúcsúzni a királytól, a bíboros társaságában találta.

– Mária! – kiáltott fel az apja, olyan szívélyesen, mint mindig. – Reméljük, hamarosan visszatérsz közénk.

Igen, gondolta a lány keserűen, de milyen körülmények között? A bíborosok azt rendelik el, hogy az édesanyjához térjen vissza? Vagy egy királynéjától megfosztott udvarba érkezik?

Leszegte a fejét, hogy az apja ne lássa, mennyire dühös rá mindazért, aminek kiteszi őket, és letérdelt az áldásért. Amikor Wolsey is szívélyes búcsút vett tőle, észrevette, hogy a pirosas, húsos arca most mennyire hamuszürke és nyúzott. Tehát ő is tart a meghallgatástól, és valószínűleg a király haragjától is, ha az uralkodó ellen döntenek. Ebben az ügyben nem lesznek nyertesek.

Hunsdonban Mária nagyon elszigeteltnek érezte magát, és izgatottan várta a híreket. Lady Salisbury olyan kedves és védelmező volt, mint mindig, de hiányoztak neki a fiai, Arthur, aki az előző évben belehalt a köleshimlőbe, és Reginald, aki Olaszországba ment tanulni a király ösztöndíjával, mert egyházi pályára készült. Mária szomorúnak tartotta, hogy az apja nem lelkesedett a házassági terveiért, mert biztosra vette, hogy képes lett volna Reginaldot a férjeként szeretni. De ha a férfi egyszer belép a rendbe, akkor örökre elvész a világ számára.

Az édesanyja büszke volt a fia hivatására, de féltette is, mert Olaszország biztonságából Reginald nyíltan hitszegőnek és boszorkánynak nevezte Boleyn Annát, nem sok kétséget hagyva afelől, hogy miképpen vélekedik róla.

Lady Salisbury súlyos aggodalmakat élt át.

– Biztos vagyok benne, hogy igaza van, és ezért az egész rágalmazási ügyért Boleyn Anna a felelős – mondta, mikor megbeszélték a dolgot Máriával egyik este vacsora közben, mert már nem voltak titkok kettejük között. – De jobban szeretném, ha nem kürtölné világgá a nézeteit, mert ezzel a helyzetét tarthatatlanná tette Angliában, és hálátlan színben tüntette fel magát. Végtére is a király fizeti bőkezűen a tanulmányait. Nem szép dolog beleharapni abba a kézbe, amelyik eteti az embert.

– Reginaldnak mégis igaza van – jelentette ki Mária, aki az étele felét érintetlenül hagyta.

– Sajnos, drága gyermekem, nem elég, ha az embernek igaza van, amikor a hatalom erősebb. Attól tartok, az emberek lelkiismereti válságba kerülnek ennek a „nagy ügynek” a kapcsán. Csak imádkozhatunk, hogy a bíborosok megoldják.

A királyné levelei ritkábban érkeztek, mint Mária szerette volna, és kezdtek egyre kevesebbet mondani. Úgy tűnt, vonakodik sok mindent papírra vetni, attól félve, hogy azzal kompromittálhatja magát. Máriának eszébe jutott, amikor az anyja azt mondta, hogy meggyőződése szerint Wolsey kémeket helyezett el a háztartásában.

Egy napon Lady Salisbury bejött a tanulószobába, ahol Mária és dr. Fetherston éppen egy francia fordításon dolgozott.

– Levelet kaptam Lady Exetertől – jelentette.

Mária érdeklődve nézett föl. A félig spanyol és nyílt természetű Lady Exeter a királyné jó barátnője volt, és felháborította a mód, ahogyan Katalinnal bántak.

Lady Salisbury leült.

– Beszámolt nekem arról, mi történt a Blackfriarsben. –
Az volt az a hely, ahol a tárgyalás folyt. – A királyt és a királynét beidézték a tárgyalásra; el tudod képzelni? Anglia még sosem látott ilyesmit. De asszonyanyád nem ült a trónra. De nem ám! Járkált a bírák előtt, és letérdelt a király elé, megtartva élete szónoklatát. Kérte, hogy kímélje mag az eljárástól, mert szerinte úgysem várhat pártatlan igazságszolgáltatást Angliában. Megesküdött, hogy tiszta hajadonként jött hozzá, és mindig hű felesége volt Henriknek. Mikor a király nem válaszolt, Isten kezébe ajánlotta az ügyét, és távozott, mit sem törődve a felszólításokkal, hogy jöjjön vissza. A tömeg odakint szívből megéljenezte.

– Ezek után nem ítélhetnek apám javára! – kiáltott fel Mária.

– A bíróság tekintélyének semmibe vételével vádolhatják, és folytathatják nélküle – figyelmeztetett dr. Fetherston. –
Az ügyet így is megtárgyalhatják.

Mária megrémült.

Ha nincs Lady Exeter, aki fikarcnyit sem törődött a bíboros kémeivel, az egészről nem tudnak semmit. Dr. Fetherstonnak igaza lett: a királynét a bíróság szándékos megsértésével vádolták, és a bíborosok a távollétében folytatták a tárgyalást, ami Mária szerint tisztességtelen volt. A hetek nehezen múltak. Úgy hírlett, tanúkat hallgatnak meg. A kápolnában térdelve, és a jó végkimenetelért imádkozva azon is gondolkozott, hogy ugyan kik lehetnek a tanúk, és mit mondanak, meg hogy miért tart ilyen roppant hosszú ideig a döntés meghozatala. Nem vártak még eleget? Már két éve, hogy az apja Rómához folyamodott a házasság érvénytelenítéséért. Nem érti őszentsége, milyen súlyosan árnyékolja be a „nagy ügy” az életüket? Egy tollvonással véget vethetne neki. Ám, ahogy dr. Fetherston ismételten emlékeztette, az eset nem olyan egyszerű.

Mária gyanúja felébredt, hogy Lady Salisbury eltitkol valamit előle. Amikor belépett a szobába, és azt látta, hogy a nevelőnője zsebre csúsztat egy levelet, kérdőre vonta.

– Mit titkol előlem? Tudnom kell!

Lady Salisbury sápadt orcája elvörösödött.

– Ugyan, gyermekem, az édesanyád első házasságára vonatkozó némely tanúvallomás túlságosan durva a te gyengéd füleidnek. Nem neked valók. Mi több, fölöslegesek az ügy szempontjából – ezzel rosszallóan összeszorította a száját.

Mária lassan leült a díványra, kíváncsian, hogy miről beszél a nevelőnője. Nagyon keveset tudott arról, mi zajlik a házasfelek között, csak annyit, hogy az valami titokzatos, amit majd biztosan tapasztal, amikor ő maga is házas lesz. De hogy az mikor lesz, azt nem tudta, tekintve bizonytalan jövőjét. Már abban sem volt biztos, hogy az eljegyzése az orléans-i herceggel még érvényes-e.

– Lady Salisbury – kérdezte –, ha a szüleim házasságát érvénytelenítik, akkor én fattyú leszek?

Fattyúnak lenni, azaz törvényes házasságon kívül születni, szégyenteljes dolog, ezt tudta jól, mert ez azt jelenti, hogy a szülők vétkeztek, így a gyereknek nincs joga örökölni.

A nevelőnője leült mellé.

– Ez igen valószínűtlen – vágta rá gyorsan. – Ha a szüleid jóhiszeműen házasodtak össze, nem voltak tudatában semmiféle akadálynak, akkor téged törvényesnek kell tekinteni. Márpedig ők jóhiszeműen keltek egybe, ebben biztos lehetsz. Maga Gyula pápa adta meg nekik a diszpenzációt.

Mária nyomban megkönnyebbült, de újabb erős kételye támadt.

– Az apám tehát azt állítja, hogy Gyula pápa tévedett, amikor megadta. De azt hittem, a pápa sosem téved, mert ő a mi urunk, Jézus Krisztus szóvivője.

Lady Salisbury habozott.

– A király csakugyan megkérdőjelezte a pápa hatalmát ebben az ügyben. Azt hiszem, ez az egyik oka annak, hogy Kelemen pápa most nem szívesen vonná vissza Gyula pápa döntését. Sokan aggódnak amiatt, milyen hatással lenne a „nagy ügy” az egyházra, kiváltképp most, amikor Luther Márton gonosz eretnekei erősödnek.

Mária sokat hallott már Lutherről, de semmi jót. Dr. Fetherston mesélt neki a kiugrott német szerzetesről, aki úgy hitte, hogy a pápának túl sok a hatalma, az egyház korrupt és pénzéhes, az üdvösséget pedig egyedül hittel és nem jó tettekkel lehet elnyerni. Ami még rosszabb, a hét szentség nagy részét tagadta. Ám eretnekségei számos követőre leltek, még itt, Angliában is. Reformátusoknak nevezik őket, bár csak gonosz eretnekek, akik sok hívőt megfertőznek szokatlan, tévelygő nézeteikkel.

Lady Salisbury lehalkította a hangját.

– Úgy hallottam, Boleyn Anna és a családja lutheránus.

Mária utálata Anna iránt tovább fokozódott.

– Nem lep meg! Imádkozhatunk, hogy meg ne fertőzze apámat az eretnekségével! Máglyán kéne elégetni, de persze megússza. Azt tesz, amit akar, és az apám engedi!

A nevelőnője együttérzően nézett rá.

– Imádkoznunk kell, hogy Anna felismerje a tévelygéseit. De ne hagyd, hogy nyugtalanítson, gyermekem. Emlékezz a szavamra, a királynak hamarosan el kell őt küldenie.

– Alig várom azt a napot! –suttogta Mária.

Amikor Lady Salisbury megjelent a vacsoránál egy meleg, fülledt napon, Mária tudta, hogy rossz híreket hoz. Nyilvánvaló volt a tartásából, a levert arckifejezéséből. Mária megacélozta magát, a legrosszabra készülve.

– Apám javára döntöttek? – a szíve vadul zakatolt.

– Nem, drága gyermekem. Édesanyád fellebbezése alapján az ügyet visszautalták Rómába.

– Ez újabb késedelem! – Mária képtelen volt az újabb várakozás agóniáját elviselni. – Miért nem képesek most dönteni?

– Azért nem, Mária, mert itt nem csak a Szentírásról van szó, vagy a pápa hatalmáról. Ne felejtsd el, őszentsége attól tart, hogy megsérti a császárt vagy a királyt.

– De ezzel a késlekedéssel nem sérti meg mind a kettőt?

– Úgy hiszem, a császártól jobban tart. Tudom, tudom, nem illik a pápához, aki Krisztus földi helytartója, hogy politikai szempontokat vegyen figyelembe. De egyben uralkodó is, mint bármelyik másik, és attól félek, bátortalan ember is.

– Nekem úgy tűnik, hogy lejáratja az egyházat olyan időszakban, amikor a leginkább szüksége volna a védelemre – mutatott rá Mária keserűen. – Apámnak kellene lennie a hit védelmezőjének. Megírta azt a könyvet Luther eretnekségéről, de most úgy tűnik, hajlandó mindent aláásni, amit az egyház képvisel.

Lady Salisbury szomorúan csóválta a fejét.

– Édesanyád azt írja, hogy a király mérges. A dühe Wolsey érsekre zúdult.

– Jó! Az érsek az anyám ellensége lett, és az enyém is… ő, aki állítólag a keresztapám!

– Eljöhet még az idő, amikor sajnálnunk kell majd. Bármilyen hibái vannak is, a királyt mindig hűségesen szolgálta, saját magát nem kímélve. Rég gyanítottam, hogy a szíve nincs benne ebben a „nagy ügyben”, különösen miután rájött, hogy édesapád Boleyn Annát akarja elvenni. Az az asszony utálja az érseket, és lefogadom, hogy megragadja ezt a lehetőséget az elveszejtésére.

Mária ezen eltöprengett.

– Azt gondolja, hogy csak azért dolgozott az érvénytelenítésen, mert úgy érezte, nincs más választása?

– Azt, bármit is gondol édesanyád, a királyné. Azt hiszem, a bíboros titokban az ő oldalán áll.

Lady Salisburynek igaza lett. Lady Exeter megírta, hogy miután a király dühe lecsillapodott, kifejezésre juttatta, hogy hajlandó megbocsátani Wolsey-nak. Csakhogy Boleyn Anna közbeavatkozott, és gondoskodott róla, hogy ne legyen semmiféle kibékülés. A bíborost száműzték az udvarból, és most úton volt Yorkba, ahol mint érsek, a nyája dolgaival fog foglalkozni.

– Ez egy kis változatosság lesz számára – jegyezte meg dr. Fetherston kajánul, miközben Mária könyveit pakolta az udvarba való, régen várt visszaköltözéshez. – Ideje, hogy eszébe jussanak a sprituális kötelezettségei.

Mária szerint a bíboros könnyen megúszta, tekintve Boleyn Anna ellenséges indulatait. Remélte, hogy mostantól békén hagyják a férfit.

Alig várta, hogy ismét az édesanyjával legyen, de tartott is a hazatéréstől, mert nem akarta látni, ahogyan Bolyen Anna dicsőíti önmagát. De abban a pillanatban, amikor az édesanyja karjaiba vetette magát Greenwichben, tudta, hogy itt a helye.

Az apja is elég szeretetteljes volt, ezért Mária örült, hogy soha nem szállt szembe vele, és nem kritizálta. Azt szerette volna, ha a világában minden tökéletes, olyan, mint korábban volt, amikor a szülei még szerették egymást. Az világos volt, hogy próbálnak úgy tenni, mint akik összetartoznak, még ha ez csak Mária kedvéért történt is, és senki sem akart a „nagy ügyről” beszélni. Mária majdnem úgy érezte, hogy a dolgok visszatértek a normális kerékvágásba.

Aztán meglátta Boleyn Annát, úgy öltözve, mint egy királyné, körülvéve hízelgő udvaroncokkal. A duzzogó Mária úgy tett, mintha méltóságán aluli volna észrevennie a nőt, tűntetően figyelmen kívül hagyta, és Anna sem vett tudomást az ő jelenlétéről. Mária igyekezett nem odanézni, amikor az apja csüngött Anna minden szaván, vagy kéjsóvár tekintettel meredt rá. A lány rosszul volt ettől. Ami őt illette, a boszorka, ahogyan magában nevezte Annát, nem is létezett.

A császár új követet küldött Angliába.

– A neve Chapuys úr, és azt mondja, azt az utasítást kapta, hogy vigyázzon az érdekeinkre – mondta Máriának az édesanyja. – Szavojába való jogász, és kiváló tudós. Úgy érzem, jó barátunk lesz.

Amikor Chapuys eljött tiszteletét tenni, a királyné ragaszkodott ahhoz, hogy Mária is jelen legyen. A nagykövet a lehető legnagyobb tisztelettel csókolta meg a kezét.

– Megtiszteltetés önnel találkozni, drága hercegnőm – mondta neki. A követnek érzékeny arca és kedves szeme volt. Persze már eléggé idősödött, negyvenéves lehetett, de bizonyos vonzerő és nagyfokú udvariasság jellemezte. – Fenséged állhatatossága, ájtatossága, erényei és tudása közismertek a keresztény világban. Azt is hallottam, hogy apja alattvalói egységesen rajonganak önért.

Mária elpirult.

– Köszönöm önnek, nagykövet úr.

Chapuys élénken nézett rá.

– Tudom, hogy ezek nehéz idők fenségednek és édesanyjának, a királynénak, de biztosíthatom önöket, hogy nem kímélem az erőmet azért, hogy segítsek mindkettejüknek minden módon, ahogyan tudok.

– Nagyon hálás vagyok önnek, uram – felelte Mária melegen. – Bárki, aki asszonyanyámnak segít, a barátom. Nem fogadok el senki mást királynénak, csak őt.

– Bátor szavak, hercegnőm – válaszolta a nagykövet.

– Tudnod kell, hogy Chapuys követ urat figyelik – mondta a királyné. – Nem látogathat engem olyan szabadon, ahogyan szeretné. Sajnos a király attól fél, hogy rábeszélem, bujtsa fel a császárt, indítson háborút, márpedig az az utolsó dolog, amit akarok.

Mária elképedt. Tehát erről van szó! Valaki mérget csöpögtet az apja fülébe, és nem volt kétsége afelől, hogy ki az.

– De azért törekszem arra, hogy hírekkel szolgáljak felségednek – biztosította a királynét Chapuys.

Miután a követ távozott, Mária furcsa megnyugvást érzett. Volt itt valaki, akiről tudta, hogy megbízható és becsületes, és aki harcolni fog a jogaikért. A császár jól választott. Találtak maguknak egy bajnokot végre.

Karácsony volt. Mária a szülei mellett állt, és nézte, ahogy a karácsonyi rönköt behurcolják a nagyterembe, és elhelyezik
a kandallóban. Ott fog égni végig az ünnepi időszakban. Körülöttük mindenfelé derű és vidámság, de úgy látszott, hogy a király nem sok örömét leli mindebben. Szúrós hangulatban volt, kétségkívül azért, mert Boleyn Anna hazautazott Yuletide-ba, Rómából pedig még mindig nem jött semmilyen hír.

Mária látta Chapuyst az udvaroncok között. A férfi rámosolygott, és egy kissé meghajolt. A néhány alkalommal, amikor találkozott a követtel, Mária újra átélte a biztonság és védettség érzését. Most, mint mindig, a követet kereste az udvarban.

A férfi hirtelen ott termett mellette egy tál cukrozott gyümölccsel.

– Engedje meg, hogy kiszolgáljam! – ajánlkozott, és odakínálta az édességet. – Karácsony van, és fenségednek élveznie kellene.

Igen, ez volt az az időszak, amikor a megszokott rend teljesen fölborul, a szolgák lesznek az urak, a szabályokat sutba dobják, és még a királynak is meg kell hajolnia a káosz szelleme előtt. Talán még azt is megengedik neki, hogy Chapuysszal táncoljon. Semmit nem szeretett volna jobban. Elvett egy cukrozott szilvát, és a követre mosolygott.

A kívánságok nem mindig válnak valóra. Amikor a karácsonyi tánc elkezdődött, Mária nézte, ahogy egyes merész hölgyek felkérték a választott urakat táncpartnerül. Mária nagyon szerette volna felkérni Chapuyst, de túl izgatott volt, hogy lépjen, és nem akarta az apja rosszallását sem kiváltani. Így ülve maradt az édesanyja mellett, és a lába viszketett a tánc utáni sóvárgástól.

5. fejezet

1530

Újra eljött a tavasz, és Mária Essexben, Beaulieu-ben volt, az apja egyik legfényűzőbb birtokán, készülve, hogy visszatérjen az udvarba. Beaulieu gyönyörű hely, kiugró ablakfülkékkel, díszes királyi szálláshelyekkel, és nyolc belső udvarral. Mária szerette ezt a helyet, de azt nem, hogy távol van az anyjától. Ám a király mégis megparancsolta neki, hogy jöjjön ide. Mielőtt még elhagyta volna az udvart, hallotta, hogy az udvari emberek azt rebesgetik: a király azért küldte el, hogy megbüntesse a királynét, amiért szembeszegült az akaratával. De nyilvánvalóan a király is hallotta a pletykát, és félt a közvélemény felhördülésétől, mert hamarosan visszarendelte Máriát Windsorba, hogy a királyné mellett legyen. Aztán elment vadászni Boleyn Annával, és még csak titkot sem csinált belőle. A királyné igen örült, hogy viszontlátja Máriát.

– Drága gyermekem! – kiáltott fel. – Hadd nézzelek! Olyan gyorsan nősz! Valahányszor látlak, mindig más vagy.

Ez igaz volt. Mária már tizennégy éves lett, még mindig filigrán és kicsi, de kezdte felvenni az első gömbölyded, nőies idomokat. Lányos csinosságát megőrizte, de már nehéznek találta, hogy kedves és elbűvölő legyen, amikor folyton ideges, és a jövő miatt aggódik.

Az első napjukat együtt a királyné lakosztályában töltötték, a felső várban, és kicserélték a híreket. Az anyja a tanulmányairól kérdezte Máriát, és arról, mennyire elkötelezett a hitbuzgalmában. Teljesen elégedett volt a lánya válaszaival, de Mária fontosabb dolgokról akart beszélni.

– Asszonyanyám – vágott bele, amikor együtt ültek a királyné udvarhölgyeivel, és varrogattak –, aggódom érted.

– Fölösleges aggódnod – válaszolta gyorsan az édesanyja. – Remekül vagyok.

– De apám őfelsége félre akar állítani – tört ki Máriából.

– Mindketten várjuk, hogy a pápa döntsön a házasságunkról – felelte a királyné gyengéden. – Biztos vagyok benne, hogy hamarosan megteszi. Nincs miért aggódni. Apáddal mi ketten tökéletes barátok vagyunk, mint mindig.

– De mindig Lady Annával van – Mária a sírás határán állt. – El sem hiszem, hogy képes volt idehozni azt a boszorkányt.

– Emiatt ne izgasd magad – nyugtatta az anyja. – Egy napon majd őszentsége megszólal, a király visszatér hozzám, Lady Annát meg elküldik. – Látva, hogy Mária kétkedik, a királyné folytatta. – Csak akkor veheti el Annát, ha megtiltják neki, hogy visszatérjen hozzám, és persze ezt akarja. Csak nem fogja fel, mi a legjobb a lelkének és a királyságának. Mivel valószínűtlen, hogy érvénytelenítik a házasságunkat, ne emészd magad. Most hadd halljam, hogyan játszol a virginálison!

Mária beharapta az ajkát. Az anyja bolond, ha ezt tényleg elhiszi. De kötelességtudó leány volt, így nem szólt semmit.

Miközben a lanton játszott, megérkezett a király. Mária felállt, és kötelességszerűen pukedlizett, majd letérdelt az apja áldásáért. A király a karjaiba zárta.

– Hogy van az én drága gyermekem? – kérdezte, és megpuszilta.

– Jól, uram. Bízom benne, hogy felséged is.

– Szép előadás volt – dicsérte a király a lányát. – Hallottam, míg idefelé jöttem – leült a királyné mellé. – Hogy haladsz a tanulmányaiddal, Mária?

Kellemes közjáték volt, majdnem mint a régi időkben. A király egy órát maradt, és vidám volt. Amikor Mária Hunsdonba költözött júliusban, a király felkereste, és együtt ebédeltek Mária magánlakosztályában.

Miután a gyümölcsöt és édességet felszolgálták, a király elküldte a szolgálókat.

– Félek, keveset foglalkoztam veled mostanában, lányom – mondta. – Ez nagy bánat nekem, mert nem szeretném, ha bármi közénk állna.

– Mindig apámként szerettem és tiszteltem önt, uram, és mindig is így lesz – felelte Mária elővigyázatosan.

– Mégis, tartok tőle, hogy egyesek megfertőztek a makacs ötleteikkel – folytatta a király, és Mária érezte, mennyire kemény a hangja, és az arckifejezése is. – Tudom, hogy tudomásod van a „nagy ügyről”, amely mindannyiunkra ráveti az árnyékat. Azt is tudnod kell, számos tudós doktor biztosított arról, hogy asszonyanyáddal kötött házasságunk kétes értékű. Mindannyian arra ösztökéltek, hogy vigyem tárgyalásra az ügyet. Nem tudom, mások mit mondtak neked, de meg kell értened, hogy nem veszem ezt a dolgot félvállról, és hogy az ügyem igazságos. Én nem mondhatom ki, hogy ez alatt a húsz év alatt vagy még régebben bűnben élünk anyáddal.

Mária nem tudta, mit mondjon. Csak ült ott, nem ette meg a cseresznyéjét, és szeretett volna máshol lenni.

– Furcsán csendes vagy, lányom. Nincs véleményed?

– Sajnos uram – dadogta –, nem vagyok tudós doktor. Nem tudom, mit gondoljak az ügyről, és túl közelről érint ahhoz, hogy világosan lássak – összeszedte a bátorságát. – De hallottam ellentétes véleményeket is a „nagy ügyről”… Apám, miért teszi ezt velünk?

A király dühbe gurult.

– Látom, anyád makacssága van benned is. Amit ő nem hajlandó látni, az az, hogy Isten büntet minket a bűnös frigyünkért. Az összes fivéred meghalt még a születésük után. Nyolc gyermeket szült nekem, és csak te maradtál életben. Nem látod ebben Isten kezét, Mária, az ő haragját? Nem élhetek tovább ebben a bűnben! Ezt meg kell értened.

Mária már zokogott, nem tudott uralkodni az érzelmein.

– Na és hogy jön a képbe Boleyn Anna? Hogyan áldozhat fel érte egy olyan nagy hercegnőt, mint az anyám? Nem érdemli meg a koronát!

– Elég! – csattant fel az apja dühtől vörösen. – Nem fogsz ilyen tiszteletlenül beszélni róla!

– Ő sem tisztel engem! – Mária sírt. – Én vagyok az ön örököse! Attól félek, engem is elválaszt öntől, és megfoszt születési jogaimtól!

A király hangja jeges volt.

– Látom, anyád képtelen volt téged úgy nevelni, hogy tudatában légy a kötelességednek irántam. Semmi kétség, Lady Salisbury is kivette ebből a részét. Az a család nem is titkolja, mi a véleménye az én „nagy ügyemről”. Azok után, amit értük tettem! Vigyázz a nyelvedre, lányom, és igazíts a véleményeiden, mert gondoskodni fogok róla, hogy ez az ártalmas befolyás eltűnjön az életedből!

Felállt, majdnem felborítva a széket dühödt sietségében, és kidübörgött, kínok között hagyva Máriát. A lány nem hitte el, hogy az apja odáig megy, hogy elválasztja őt az anyjától és a drága Lady Salisburytől. Talán csak üres fenyegetőzés volt. De mi lesz, ha tényleg teljesen elválasztja őt tőlük? Erre gondolni sem mert. Bárcsak, ó bárcsak féken tartotta volna a nyelvét.

Beszámolt Lady Salisburynek, aki megszeppent kissé, de úgy vélte, a királyból csak a düh és csalódottság beszélt. Mária írt az édesanyjának is, aki azt tanácsolta, legyen türelemmel, mindenkor mutassa magát engedelmes, kötelességtudó leánynak, és gyengéden megrótta, amiért olyan merészen beszélt apjával és királyával. A lány innentől kezdve számolta a napokat és heteket, imádkozva, hogy visszarendeljék az udvarba.

Ezalatt az idő alatt kezdődtek el Mária női ciklusai. Lady Salisbury minden teketória nélkül elmagyarázta, hogy ezzel elérte gyerekszülésre alkalmas korszakát, és házasulandó korba lépett. De ki akarná őt, töprengett Mária. Vajon Ferenc király még mindig szeretné a menyének, miután a legitimációja kérdésessé vált? Mert bármit mondott is a nevelőnője, ennek még el kell dőlnie.

Sok éjszakát sírt át, gyerekkora biztonsága után vágyakozva, amikor a szülei imádták és kényeztették őt, szerették egymást, a „nagy ügy” pedig nem mételyezte meg az életüket. Annyira szerette volna ismét azt a biztonságot, hogy abban a világban élhessen, amelyikben oly drága hitét, melyet az édesanyja ültetett el benne, mindenki más is vallja. Nem akarta ezt az új világot a bizonytalanságaival, a tolakodó eretnekségeivel.

December elején Mária amúgy is pocsék hangulata tovább romlott, amikor értesült Wolsey bíboros haláláról. Lady Salisbury hozta a hírt.

– Lady Exeter szerint az ellenségei összefogtak, hogy végezzenek vele. Képzelheted, ki állhat az egész mögött.

Mária elképzelte. Anna, semmi kétség, csak az alkalmat várta türelmesen.

– Úgy tűnik, a bíboros titokban édesanyád érdekében tevékenykedett. Árulással vádolták, és Northumberland grófját küldték Yorkshire-be, hogy letartóztassa. A gróf volt az, akinek eljegyzését Boleyn Annával a bíboros felbontotta évekkel ezelőtt

– A grófnak szerencséje volt – mormogta Mária.

– Valóban. Én pedig úgy vélem, hogy világosan látszik Lady Anna keze ebben az ügyben, mert valószínűleg sosem bocsátott meg a bíborosnak. Ez megmagyarázza az iránta táplált ellenségességét. Csak az ég tudja, miért ennyire bosszúszomjas, hiszen így sokkal jobb házasságot köt.

– Ez nem házasság! – sziszegte Mária, megdöbbenve Anna erőszakos nyomulásán. – Mi történt a bíborossal?

Mióta Lady Salisbury kedvesen beszélt a főpapról, Mária is felengedett a keresztapjával kapcsolatban. Eszébe jutott, milyen kedves volt őhozzá, és milyen rendíthetetlen hűséggel szolgálta a királyt. Most pedig, hogy a lány rájött, hogy az érsek mindvégig tudta az édesanyja ügyének igazát, és mostanában mindent kockáztatott, hogy segítse a királynét, nagy gombóc támadt a torkában, és könnyek gyülekeztek a szemében.

– Őrizet alatt szállították dél felé – folytatta Lady Salisbury. – Bizonyára tudta, hogy a végállomás a Tower.

– De az apám bizonyára nem végeztette volna ki, ugye? Az egyházfőt? Ez elképzelhetetlen. A papi ruhája megvédte volna.

– Tényleg ebben kell reménykednünk! – kiáltott fel a nevelőnő. – Azt gyanítom, hosszú börtönbüntetés várt volna rá.

Mária nem tudta, hogy Anna ezt támogatta volna, vagy a főpap fejét követelte.

– Wolsey nem volt jól, és mire elérték Leicestert, nyilvánvaló lett, hogy a halálán van. Ott Isten, az ő irgalmában, magához vette.

Mária keresztet vetett. Tragikus volt elgondolni, hogy ez az idős ember, akit elhagyott a király akit szeretett és szolgált, és akit egy élet munkája és a kudarca megviselt, magányosan halt meg a fogva tartói őrizetében.

– Imádkozom érte – mondta a lány.

Miután izgalomban töltött hosszú, magányos hónapok után megkapta a meghívót, hogy térjen vissza Greenwichbe karácsonyra, Mária tudta, hogy bocsánatot nyert. Az apja olyan szívélyesen üdvözölte, mint bármikor.

– Hiányoztál, édes gyermekem – mondta a király, és jó erősen a felékszerezett zekéjére szorította.

– Ön is hiányzott nekem, apám – Mária nem csak a távol töltött hónapokra utalt. Arra az emberre gondolt, aki az apja egykor volt.

Az édesanyja most is tele volt szeretettel. Jó volt látni az igazi helyén, édesapja mellett, amint köszöntik az ünneplőket.

Ám Boleyn Anna eltökélte, hogy érezteti a jelenlétét. Máriát keserűség töltötte el, miközben nézte, hogy az udvaroncok körülhízelgik, és sereglenek a lakosztályába, miközben a törvényes királyné majdhogynem magára maradt. Mária összeszorította az ajkait, miközben nézte, hogy hivalkodik a boszorkány, és csak a legcsekélyebb tiszteletet adja meg neki és az anyjának. A düh marcangolta.