Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1., 2019

Szárnyaszegett pillangók 2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.), 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.), 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1., 2021

Recepciós kisasszonyok 2., 2021

Recepciós kisasszonyok 3., 2022

A kastélykert álma, 2022

Dacszövetség (Hamburgi regények 1.), 2023

Copyright © Palotás Petra, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-26-0

Családomnak

„Abban a pillanatban, amikor az ember azt hiszi,
hogy elkészült, kezdődik minden elölről,
még egyszer, még százszor.”

THOMAS MANN

1. fejezet

Hirtelen eredt el az eső, olyan hamburgi módra, pimaszul, minden figyelmeztetés nélkül elkergetve a délelőtti napsütést. A galambok sértődötten húzódtak be az eresz alá, a belvárosban korzózók az árkádok alá menekültek, vagy egy kávéház ernyője alatt kerestek menedéket, hogy fagylalttal, feketével vigasztalják magukat, amíg újra eláll. Csak Fridát nem érdekelte, hogy esik. Gyalog ment vissza a panzióba. Villamossal sokkal hamarabb odaért volna, de egyrészt spórolni akart, másrészt szándékosan húzta az időt, azt sem bánta, ha bőrig ázik. Mégis mit mondjon az anyjának? Toni még félig gyerek, az más, csalódott lesz, de majd megnyugszik, ráér még megvalósítani az álmait. De az anyja…? Hogy fogja túlélni ezt az árulást? Kázmérra gondolt, a mosolygós, üde, pajeszos fiatalemberre, aki készségesen felkínálta a segítségét. Löwenstein Kázmérra, aki gátlástalanul elvette tőle a reményt, hogy ő is boldogulhat valahol.

Frida több mint egy éven keresztül kettős életet élt. Minden nyűgével és szégyenével magára vállalva az egyiket, hogy megmenthesse a másikat. Minden áldott este úgy tért nyugovóra, hogy megszámolta a pénzt, amit a szolgálataiért kapott, minden áldott este úgy érezte, hogy megéri az áldozat, hiszen ez az egyetlen útja annak, hogy kimentse a családját a nyomorúságos körülmények közül. De egy idegen hátba szúrta, és ha őt magát nem is, de megölte az álmait.

Egy légy szemtelenkedett a verejtéktől csillogó homloka körül, megpróbálta elhessegetni, de nem járt sikerrel, mert bár olykor egy pillanatra zizegve arrébb röppent, de csak hogy még nagyobb vehemenciával közeledjen újra a célja felé. Fridát tulajdonképpen lenyűgözte ez a kitartás, példát mutatott neki. Néhány perccel korábban még mérhetetlen ürességet érzett magában, de ennek a kis ízeltlábúnak köszönhetően ez megváltozott. Nem, nem fogja hagyni magát. Elgáncsolták megint? Hát feláll, és még gyorsabb tempóban megy tovább. De felejteni nem tud és nem is akar, ezért jó keresztényként inkább azt kívánja Löwenstein Kázmérnak, hogy soha többé ne kerüljön a szeme elé.

Toni alig fékezhető dühhel fogadta, sosem látta még ilyennek az öccsét. Az apját idézte fel benne, Gerhardot, amikor valami miatt felbőszülten érkezett haza, és bömbölve támadt mindenkire, őket okolva a saját nyomorúságáért. De az apjával ellentétben Toninak igaza volt – tört rá Fridára újra és újra a lelkiismeret-furdalás. Miért nem volt jobban résen, miért nem kérdőjelezte meg magában, hogy miként lehetséges alig három nap alatt az első osztályra helyet találni? Miért nem vitt valakit magával, aki nem csak az ábrándozásai révén látott ilyen papírokat? És legfőképp miért nem kérdezte Katicát soha arról, hogy mégis ki ez a férfi, akinek tálcán kínálják az életüket? Igen, nemcsak ő, hanem a magyar kisasszony is. Hirtelen összerándult a gyomra, minden egyéni tragédiája ellenére ebben a pillanatban leginkább Katicáért aggódott. Mintha egyetlen másodperc alatt kialudt volna a csalódott egri lány szemében a tűz. Igen, az ő szíve is megrepedt Florian miatt, az ő talpa alól is kihúzták a talajt, de neki mégiscsak itt volt az öccse és az anyja, akikről gondoskodnia kell, és akik ezáltal erőt is adnak neki. Ő nem roppanhat össze, dolga van, de Katicából mintha elszállt volna az élet a történtek után. Talán nem szabadott volna otthagynia, támasz nélkül – gyötörte magát, ugyanakkor tudta, hogy most a családja sem maradhat egyedül.

Másnap visszaköltöztek a Steinstraße 3-ba, szerencséjük volt, még nem utalták ki másoknak a lakásukat. Azonban a kevéske bútorukat néhány óra alatt széthordták a környékbeliek. Az üres szoba és a csupaszon árválkodó nedves falak még Fridát is megrémisztették, a fedélnek a fejük felett nem sok köze volt egy otthonhoz.

– Mutti, nagyon sajnálom, de rendbe jön majd minden, megígérem, hogy rendbe hozom a dolgokat. Még egy kicsit várnia kell, de…

– Hallgass, lányom, hallgass, kérlek – szakította félbe az anyja. Nem volt szemrehányó, inkább csak kérlelő. Föl s alá járkált, magyarázatot keresve: – Nem szabadott volna a keresztet odaadni a bábának, minden rontás onnantól való – roskadt le a szoba egyetlen ingóságaként otthagyott matracra. A dohszagú, ócska darab senkinek nem kellett, egyedül árválkodott a padlón.

Frida szeretett volna valami bölcset mondani, valami vigasztalót, de aztán belátta, hogy jobb, ha most csendben marad, ha hagyja az anyjának meggyászolni az álmait. Nem szavak kellenek ide, hanem tettek, ahhoz viszont időre van szüksége, hogy tisztán lásson, hogy újra tudja tervezni az életüket. Egyelőre azonban Katica után akart nézni, ő is nehéz éjszakát tudhatott maga mögött, ráadásul egyedül, bizonyára jólesne neki a társasága. És azt is el akarja mondani neki, hogy nem haragszik rá… Hogy nem rá haragszik, legalább emiatt ne eméssze magát szerencsétlen teremtés. Az jó, hogy legalább hó végéig ott maradhat a lakásban, ebben sajnos nem tudna segíteni neki. Hacsak nem akarna velük osztozni a Steinstraße nyomorán – kergetőztek a gondolatai.

Katica nem nyitott azonnal ajtót. Talán aludt még, talán a pokolba kívánta az egész világot, de Frida nem adta fel a dörömbölést.

– Abbahagyná végre? – kiabált fel Frau Bauer a másodikról. – Még csak az kellene, hogy csendháborítás miatt rám küldjenek valakit. Mégiscsak az én házam, az én felelősségem – morogta, de Frida válasz nélkül hagyta, csak a kopogásra összpontosított.

– Igen? – nyílt ki végre résnyire az ajtó. Katica az előző napi ruhájában állt ott, hunyorgó szemmel, fésületlenül. Napbarnított arca mintha egyetlen éjszaka alatt megkopott volna, kiszáradt ajka csak nehezen formálta a hangokat.

– Katica! Jól vagy? – szaladt ki Frida száján az abszurd kérdés, de hát valahogy csak meg kellett szólítania a lányt.

– De még mennyire – hangzott fel egy furcsa nevetés, mielőtt sírásba torkollt volna.

– Engedj be, kérlek – csúsztatta Frida a lábát a küszöb és az ajtó közé, de Katica teljes súlyával a nyílászáróra nehezedve ellenállt.

– Majd később, jó? Még nem vagyok olyan állapotban, hogy vendéget fogadjak. Ha nem bánnád, még aludnék egy kicsit – ásított, majd egy értelmezhetetlen mosoly kíséretében félrebillentette a fejét, így kérve Fridát, hogy távozzon. Az visszahúzta a lábfejét és hagyta, hogy Katica az orrára csapja az ajtót.

– Délután visszajövök! Nem vagy egyedül! – kiáltott még egyszer utána, majd kétoldalt felemelve a szoknyáját lesietett a lépcsőn.

Sophie-ék belvárosi otthonában mindössze kétszer járt, hiszen leginkább a lány nagyanyjánál, Irmtraud Zimmermann-nál töltötték a közös hétvégéket. Most sem lehetett biztos benne, hogy otthon találja egykori barátnőjét, de Katica korábban azt mesélte, hogy valami női evezőversenyre való készülése miatt ezen a nyáron csak ritkán utazott ki Klein Flottbekbe.

A ház valamivel kisebbnek tűnt, mint az emlékeiben, vagy csak az újonnan épített szemközti villasor szorította vissza a méretét tekintve egy szemernyit. Az eleganciájából azonban semmit nem veszített, sőt. A széthúzott függönyök látni engedték a pompásan berendezett belső teret, ahol a néhány évvel korábbi gázlámpák helyett elektromos csillárok szórták a fényt. Csak nemrég kapcsolhatták fel őket, válaszként a közeledő esőfelhőkre. Már nyoma sem volt a néhány perccel korábbi szikrázó napsütésnek, egyre vadabb szél táncolt a házak között. Vihar közeledett, de Frida még időben célba ért. Az előkertben sorakozó királykék, kerek fejű hortenziák régi ismerősként üdvözölték. Időközben szép bokrokká nőttek, kiültették őket a kaspókból, és láthatóan élvezték a félárnyékot és a savas talajt. Az oroszlánfejes kopogtató egy ideje már egy csengővel osztozott a vendégeken. Frida habozott egy cseppet, majd megnyomta az aranyszínű gombot. De hiába várt, nem történt semmi. Elbizonytalanodott, hogy talán nem volt elég erő a mozdulatban, ezért egy bő perc múlva újra próbálkozott.

Zsörtölődés kísérte léptek közeledtek.

– Jövök már, jövök már, nincsen hétmérföldes csizmám – tárta ki végre Helga az ajtót.

– Nem voltam biztos benne, hogy működik – szabadkozott Frida.

– Abban nem is lehet, ez a sok új kacat! Még hogy megkönnyítik az ember életét! Tudja, hogy el is lehet patkolni az áramtól? Én mondom, az ördögtől való – törölte meg a cselédlány a kezét a kötényébe. – Mi tetszik? A nagysága nincs itthon.

– Sophie-hoz jöttem, Frida Höffner a nevem.

– Frida? Frida Höffner? – harsant fel egy öblös hang a háttérben. Hans Zimmer sietett le a lépcsőn. – A kis Frida! Nem hiszek a szememnek – tolta félre Helgát. – Isten hozott, vagyis inkább Isten hozta, bocsásson meg, hiszen elszaladtak az évek. Micsoda gyönyörű ifjú hölgy lett magából! – köszöntötte kedvesen.

Fridát megérintette a szívélyes fogadtatás, Hans Zimmermann nemcsak hogy nem felejtette el, hanem egyértelműen örült neki.

– Jöjjön be! – invitálta a férfi, majd a cselédlány felé fordult. – Helga, elvennéd végre a hölgy esernyőjét? Mégis, minek köszönhetjük a látogatását? – terelte aztán beljebb Fridát.

– Papa, Papa, Sebastian jött meg? – bukkant fel Sophie a semmiből, de Fridát meglátva a szája elé kapta a kezét, és azonnal elhallgatott. Néhány pillanaton keresztül szótlanul nézte egymást a két lány, végül Frida törte meg a csendet egy bátortalan köszönéssel.

– Frida! – szakadt fel Sophie-ból, majd magához szorította gyerekkori pajtását. Frida zavarba jött a nem várt közvetlenségtől, mereven állva, szinte mozdulatlanul fogadta az ölelést.

– Nem akarod beljebb hívni a barátnődet, még a végén felkap benneteket a forgószél – csukta be Hans Zimmermann az ajtót. – Helga, szólj Luisénak, hogy varázsoljon nekünk valami finomat, egy kis süteményt, teát és kakaót.

– Igazán nem szeretnék alkalmatlankodni, csak váltanék pár szót Sophie-val, ha lehet. Egy közös barát… – szaladt majdnem ki a száján, de aztán félúton módosította a mondanivalóját. – Egy közös ismerősünkről, Katicáról van szó, a magyar kisasszonyról.

– Á, Katalin, bájos egy gyermek. Hát maguk is ismerik egymást? Hogy milyen kicsi a világ.

– Papa, ha megengedi… – jelezte Sophie finoman, hogy nem bánná, ha az apja visszavonulna.

– Jól van, jó van, megyek már. Csacsogjatok csak, ezer éve nem láttátok egymást, gondolom, van miről beszélgetnetek. Ha szükségetek lenne bármire, a télikertben találtok, ideje átnéznem a mai lapokat – távozott egy barátságos mosoly kíséretben.

– Micsoda szélhámos, mekkora kókler! – pattan fel Sophie a kakaója mellől. Csípőre tett kézzel járt fel s alá, csak úgy szikrázott a szeme a dühtől. – Természetesen még ma megtesszük a feljelentést, igazából ez kellett volna hogy legyen az első dolgotok. Ugyanakkor megértem, hogy a sokktól lebénul az ember… De ma pótoljuk, ma feltétlen pótoljuk – ráncolta a homlokát. Többes számban beszélt, mintha őt magát is kár érte volna. Fridának imponált ez a tűz, pont erre volt szüksége, neki és Katicának is.

– Rendben. De most leginkább Katicáért aggódom. Nem engedett be reggel, gondoltam, ketten többre megyünk. Ugye eljössz te is?

– Hogyne, hogyne jönnék. De talán várjunk egy fél órát, addig jó eséllyel elül a vihar, ilyenkor Bellót sem szívesen hagyom itt. Évről évre jobban fél a dörgéstől és a villámoktól. Ő sem lesz már fiatalabb – mentegetőzött.

– Bello… – jelent meg Frida arcán egy szelíd mosoly.

– Túl szigorú voltam, igazságtalan, baleset volt, tudom – krákogott Sophie zavartan.

Frida szíve szerint rákiáltott volna, hogy nem, nem volt baleset, csak a tettest kerestétek rossz helyen, de nem látta értelmét, hogy feltépje a régi sebeket.

Bello szaladt be a szalonba, elsőként a gazdáját üdvözölve, majd néhány óvatos lépéssel Frida felé közeledett. Frida előrenyújtott a tenyerét, hagyva, hogy a kutya alaposan körbeszimatolja. A kis foxi nem azonnal adta oda a bizalmát, de egyszer csak mintha derengeni kezdett volna neki a múlt, heves farokcsóválással és örömteli csaholással köszöntötte a rég nem látott ismerőst.

– Emlékszik rád – állapította meg Sophie mosolyogva.

– Én is rá – simította végig Frida az ujjaival a kutya nyakán, a szőr alatt húzódó a heget.

2. fejezet

Ezúttal nem kellett sokat várni Katicára, az első kopogásra kidugta a fejét. Szaporán pislogva fogadta a látogatóit. A gyűrött arca alapján nehéz lett volna megállapítani, hogy az egész napot ágyban töltötte-e vagy épp ellenkezőleg: egy percre sem hunyta le a pilláit. Még mindig nem öltözött át, cigaretta- és alkoholszag lengte körül.

– Bejöhetünk? – törtetett Sophie előre, meg sem várva a választ.

Odabent egy csikkekkel teli hamutartó és egy üres ginesüveg fogadta őket. A földön szerteszét hevertek a nemrég még a falakat díszítő képek cafatjai. Katica egy késsel hasította szét a vásznakat.

– Azért ezeket megkímélhetted volna – szólalt meg Frida leguggolva az egyik festmény mellé.

– Tucatáru, mutatós, de nem sokat ér – szögezte le Sophie, miután közelebbről megvizsgálta az egyik alkotást.

– Mint a tulajdonosuk – vetette oda keserűen Katica egy székre rogyva.

– Ha érnének valamit, minden bizonnyal magával vitte volna őket a fiatalúr – állapította meg Sophie is gúnyosan.

Még mindig nem fért a fejébe, hogy tehette ezt a férfi. Hirtelen az anyja szavai csengtek a fülébe, amikor Katica vendégeskedése alkalmával az asszony Kázmérról faggatta, és ő, Sophie csitította, hogy ne hozza a magyar kisasszonyt kellemetlen helyzetbe a kérdéseivel, hogy mit tud a lovagjáról, hogy megismerte-e már a barátait, a szüleit. Tolakodó volt, de ezek szerint egy tapasztalt nő beszélt belőle. Egy sokat látott asszony, akire jobban kellett volna figyelniük.

– Mégis hova mehetett? – ült le Katica mellé.

– Fogalmam sincs, tényleg nem tudom.

– A gyökereink mindig meghatározóak, csak mesélt valamit a múltjáról – tette bátorítóan a vállára a kezét, de az csak megrázta a fejét. Nem jöttek a szájára a szavak, amelyek tegnap óta kínozták: hogy hogy lehetett ennyire naiv és ostoba? Hogy fogadhatta el Kázmér hol tréfásnak szánt, hol titokzatos feleleteit, amikor a gyerekkoráról vagy a családjáról kérdezte. Mindig kibújt a válasz alól, és egy idő után ő maga is úgy érezte, hogy nem számít a múlt, hogy semmi értékkel nem bír. Hiszen az övét is megbolygatták egy pillanat alatt, az övét is semmissé tették, esélye sem volt a védekezésre. De most már tudja, hogy önámítás volt, és talán egy kicsit önvédelem is. Könnyen beletörődött, hogy a férfi nem akar beszélni róla, és talán az is megfordult a fejében, hogy őt védi vele. Kázmér mindenáron azt akarta, hogy a jelen szemüvegén keresztül lássa, és ő, Katica boldogan viselte a csalóka pápaszemet. De most megsérült az üveg, nem csupán megkarcolódott, hanem ripityára tört, darabokra esett, felfedve a valódi kontúrokat és a sötét színeket.

3. fejezet

Néhány nappal később Sophie-n keresztül az egyetemről hazalátogató Florianhoz is eljutott a hír. Természetesen az is megrendítette, hogy milyen lehetetlen helyzetbe került a két kisasszony egy szélhámos miatt, de ami még inkább felkavarta, az a tény volt, hogy Frida maga mögött akarta hagyni Hamburgot, ami azt jelentette, hogy őt is. Felfoghatatlan volt számára a dolog. Ekkorát tévedett volna, ennyire félreértette volna az elmúlt heteket? Csak benne vetődött volna el a szerelem magja, csak benne eresztett gyökereket?! Teljesen letaglózta a hír, csalódott volt, megalázott. Káosz uralta a gondolatait és az érzéseit is, mi történt ezzel a lánnyal, hogy hagyhatta cserben, minden magyarázat nélkül? Lehet, hogy csak játszott az érzelmeivel, és valójában semmit nem jelentett neki? De ezt vele nem lehet megcsinálni, nem hagyja annyiban, joga van tudni az okot, akkor talán majd jobban el tudja viselni a következményeit is.

Frida néhány napra a történtek miatt látszólag meg is feledkezett a saját szerelmi bánatáról, elnyomta azt. Olyan mértékű csalódás lengte körbe a szeretteit, hogy úgy érezte, egyelőre nincs joga, hogy a saját sebeit nyalogassa. Szinte meglepődött, amikor Florian megjelent náluk, feldúltan és magyarázatot követelve. Frida nem akarta, hogy az anyja és Toni is részese legyen a beszélgetésüknek, ezért egy kendőt magára terítve megkérte Floriant, hogy járjanak egyet vacsora előtt.

A Zsiványpincébe mentek, Frida minden más helyet illetlennek érzett volna a jelenlegi helyzet tekintetében. Semmi pénze nem maradt, szegény volt, mint a templom egere. De egy dolgot nem sikerült elvennie senkinek tőle, a saját maga által definiált büszkesége megmaradt. Nem fogja egy olyan férfival meghívatni magát, aki a randevújuk után minden bizonnyal a menyasszonyához siet haza. Ebben a kapcsolatban nem kurtizánként adta oda magát, úgyhogy joga van meghúzni a határokat. Egy pfenniget sem fogad el Floriantól, ennek fényében pedig csak a Zsiványpince marad. Még csörög némi apró a ruhája zsebében, vizezett borra épp elég. És a hamis színjátékhoz talán még illik is a romos kulissza és benne a nyomorult jöttment alakok.

Florian meghökkent a kocsmán, leginkább azon, hogy Frida milyen otthonosan mozog az asztalok között, ahogy ismerősként bólint a kocsmárosné és a züllött külsejű vendégek felé. De nem tette szóvá, hiszen egy sokkal fontosabb dolog miatt voltak itt. Magyarázatot várt Frida szökésére, de mielőtt feltehette volna a kérdést, Frida vette át a vezényletet, és dühösen nekiesett.

Gúnyolódva szapulni kezdte, hogy sajnálja, ha a fiatalúrnak ez az ócska lebuj nem kedvére való, hogy bizonyára legszívesebben elmenekülne innen. Látja a szemén a megbotránkozást, és hogy mennyire feszeng, hát menjen csak, messzire, oda, ahol jobban érzi magát. Oda, ahol illatos borok várják és amolyan kis finom, hozzáillő ölelés. Minek jött ide, senki sem kérte rá, menjen, meneküljön Hannah kisasszony karja közé.

A litánia után egyetlen mozdulattal ürítette ki a poharát.

Florian ebben a pillanatban értette meg, hogy mi történhetett, eddig csak bámulta megkövülve, hogy mennyire fellobbant ebben a lányban a tűz, minden egyes szónál magasabbra törő lángokkal. Eddig csak figyelte az egyszerre éltető és veszélyes melegét. Csak amikor Frida kimondta a menyasszonya nevét, csak akkor fogta fel, hogy milyen félreértés hajthatta bele szegény lányt a döntésbe, ami miatt ekkora kárt szenvedett.

– Frida, én téged szeretlek – emelte fel hangját, hogy túlharsogja a kocsma zsivaját. – Frida, én téged szeretlek – ismételte meg, ezúttal már csendesebben, majdhogynem tárgyilagosan, mint a világ legtermészetesebb tényét, amin nincs mit magyarázni. – Sajnálom, ha elhintettem benned ezeket az ostoba kétségeket. Igen, jelenleg még Hannah a jegyesem, mert gyáva férfiként még nem találtam meg a módját, hogy megmondjam neki az igazat.

Frida hunyorítva rászegezte a tekintetét, bizalmatlanul méregette, mint aki nem igazán hiszi a szavait.

– Frida, Frida Höffner, hát nem érzed? – nyúlt Florian a karja felé, hogy a mellkasához húzza a kezét. – Nem érzed, hogy ez a szív már jó ideje csak érted dobog?

Frida bőre átvette a lüktetést, a szapora, de egyenletes, erős ütéseket, hagyta, hogy az ő szíve is hozzáidomuljon a ritmushoz, hogy egyformán érezzenek. Még egy darabig nem mozdultak, már nem kérdeztek, nem magyarázkodtak, csak óvatosan próbálták felmérni a helyzetet. Florian egy pillanatra sem engedte el a kezét, mintha attól tartott volna, hogy ha nem vigyáz, akkor a szeretett nő megint messzire szalad.

Így hát nem eresztette. Az addigi, saját maguk által felállított szabályokat megszegve egymásba karolva mentek végig a negyeden a Steinstraße hármas számú háza felé. A kapuban egy apró csókkal pecsételték meg a találkozást. Florian nem volt követelőző és Frida is uralkodott magán. Rendezze csak el a szerelme a dolgait, varrja el a szálakat. Néhány napon nem fog múlni a boldogságuk, várja meg a megfelelő pillanatot, legyen kíméletes azzal a másikkal, hiszen néhány nap nem a világ.

De tévedett. Mert néha elég egy átkozott pillanat, egy néhány szóval felfedett titok, hogy megváltozzon minden, hogy kártyavárként dőljön össze, ami oly biztosnak tűnt.

4. fejezet

Sebastian egyik este félrehívta Floriant, hogy beszélni akar vele, mint báty a kisöccsével, hogy ellássa néhány jó tanáccsal az esküvője előtt. Francia konyakot töltött maguknak, és a gyarmatokról hozott dohánnyal kínálta meg a fivérét. Mostanában, annak ellenére, hogy egy házban laktak, kevés időt töltöttek kettesben, nem mintha valaha is lett volna bármi komolyabb konfliktus közöttük, csak ez idő tájt más vizeken eveztek. De egyébként sem egy fából faragták őket, nem csupán a külsejükben különböztek, hanem a habitusukban is. Más volt az érdeklődési körük, másképp vélekedtek az üzletről, mást vártak az élettől is. De testvérek voltak, mindig kiálltak egymás mellett, az egyetemi évek alatt is, és gyerekkorukban is megvédték egymást, ha kívülről érkezett a veszély. Ha azonban csak ketten voltak otthon, mindig csatározásba torkollt a békésen induló játék. De fiatal felnőttként már csak nagy ritkán volt közöttük feszültség, Sebastiant a cég jövője érdekelte leginkább, a sport, a vadászat, Floriant pedig a könyvei és a jog útvesztői hozták lázba.

– Látom, öcsém, végre te is élvezed az életet. Jól teszed, az embernek annyi mindent ki kell próbálnia, hogy igazi férfinak érezhesse magát – tette Sebastian Florian vállára a kezét.

– Az elhúzódó egyetemi tanulmányaimra gondolsz? Azért te sem sieted el a dolgokat – nevetett fel Florian a fejét csóválva.

– Ugyan, dehogy. Nem erről van szó. Hogy mikor teszed le a vizsgáidat, az csak rád tartozik. És hidd el – huppant le a Floriannal szemközti fotelba, szívem szerint azt mondanám, hogy az is csak a te dolgod, hogy ki az ágyasod, vagy hogy melyik kurtizánnál hagyod a pénzedet. Ki hitte volna, hogy a kis Frida Höffner – húzta végig a hüvelyk- és mutatóujját a bajuszán, miközben elvigyorodott.

Floriant villámcsapásként érte, amit hallott. Olcsó, durva férfitréfát gyanított a szavak mögött.

– Nem értem, miről beszélsz – lazított a nyakkendőjén egy kicsit.

– Arról, öcsém, hogy diszkrétebbnek kell lenned. Nincs férfi, talán az apánkat leszámítva, aki ne venné igénybe kéjhölgyek szolgálatait. Amióta világ a világ, jár nekünk az efféle öröm. De azért nem árt egy kis tapintat. Elhiszem, hogy izgató ez a kis vörös lány, bizonyos körökben, hogy is mondjam, elismeréssel emlegetik. De az esküvőd előtt néhány héttel talán nem kellene nyilvánosan megjelenned vele. A város hamar a szájára veszi az embert, és látod, hogy milyen gyorsan eljutott hozzám is a hír. Nincs szükség a szaftos pletykára, szegény kis Hannah lelkének sem tenne jót – fűzte hozzá hamis együttérzéssel.

Florian először nevetségesnek nyilvánította a bátyja feltételezését, majd felháborodott. Egyelőre nem ment bele a részletekbe, nem ecsetelte a Fridához fűződő érzelmeit, csak arról biztosította Sebastiant, hogy a gyerekkori kedves ismerősük, aki nem mellesleg egy ideje újra Sebastian menyasszonyának a barátnője is, nyilvánvalóan ronda és alaptalan szóbeszédnek eshetett áldozatul. És ő, úriemberként megtiltja, hogy így nyilatkozzanak egy tisztességes hölgyről.

Sebastian újra töltött magának, majd az öccsének is, és egy fölényes mosollyal csak annyit mondott, hogy neki aztán majdnem mindegy, belőle csak a testvéri jó szándék beszélt. Belekortyolt a pohárba, majd kacsintva hozzáfűzte, hogy ha netán mégis igaza lenne, talán neki is érdemes volna kipróbálnia a kis vörös szolgálatait.

Florian érezte, ahogy a fejébe tódul a vér, és már nem tud és nem is akar uralkodni magán. Felállt, a bárszekrénynek dőlt fivéréhez lépett, és az arcába löttyintette a konyakot.

Aznap éjjel nagyon keveset aludt. Abszurdnak érezte a vádakat, ugyanakkor nem tudta elhessegetni a gondolatot, hogy valójában sosem tudta Fridából kiszedni, hogy mivel keresi a kenyerét. A szép ruhákat, az éjszakai műszakokat… Rémálmok kergették, a hajnal pedig csak felerősítette a kételyeit. Végül úgy döntött, egyenesen a szerelmétől akarja hallani az igazságot.

Frida egy másodpercig sem tagadta a keserű tényeket. Tulajdonképpen majdhogynem megkönnyebbült: kinek lett volna kedve egy életen át attól rettegni, hogy mi van, ha megtudja, mi van, ha kiderül. Ostobaság és naivság volt azt hinnie, hogy szét tudja választani a múltját és a jelenét. Igazából magyarázkodni sem akart, de aztán persze mentegetni kezdte magát, először csak felemlegetve a nyomorukat, a szükséget, ami sok ezer hamburgi nővel egyetemben nem hagyott számára más lehetőséget. Aztán hirtelen megváltozott a hangszíne, hisz miért kellene bármi miatt is bocsánatot kérnie, Floriannak fogalma sincs arról, hogy mi zajlik le egy nő lelkében, aki pénzért árulja magát. Miért ő lenne a bűnös, miért nem azok a férjek vagy apák, akik igénybe veszik a szolgálatait. Felülkerekedett benne a gőg, szinte kioktatta Floriant, hogy milyen keveset tud a világról, hogy milyen naiv, mégis mit hitt, hogy alsóneműk foltozásából tartják el a családjukat? A fejéhez vágta, hogy milyen jogon ítélkezik felette, hiszen sejtelme sincs róla, mit jelent az, ha télvíz idején kifűtetlen egy ház, vagy ha egy családnak nincs mit enni reggelire.

De Florian nem ítélkezett, csak leforrázva hallgatta, majd amikor véget ért a keserű monológ, megrázta a fejét.

– Miért nem mondtad el rögtön? Miért nem osztottad meg velem, hogy mivel keresed a kenyered? Jogom lett volna tudni és ennek függvényében döntenem. De így hamis kártyákkal kényszerítettél bele egy szerelembe.

– Belekényszerítettelek? Hamis kártyákkal? Mondja az úr, aki hónapok óta vőlegény? – kapta fel Frida a vizet.

– Nem hasonlíthatod össze a két dolgot, hiszen az egyik ügy könnyen orvosolható, de a másik örök hegeket hagy maga után. Ne haragudj, de most szükségem van egy kis egyedüllétre, rendeznem kell a gondolataimat.

Indulni készült, de az ajtóból még visszanézett.

– És még most is? – kérdezte szinte kérlelően, hogy ha úgy is lenne, ne mondja meg az igazat.

Frida megrázta a fejét.

– Nem, már egy ideje új életet akartam kezdeni, miattad is. Csak, hát tudod, a mi világunkban ez nem könnyű – halkult el a hangja.

Florian sóhajtott egy nagyot, majd gyors léptekkel, szinte menekülve, távozott.

Frida várta, hogy visszajön, talán még aznap, de legkésőbb másnap vagy harmadnapon. Ám Florian nem hallatott magáról, és Frida lassan elkönyvelte, hogy nem látja többet, hogy a kurta gyerekkori barátságukat egy nyúlfarknyi fellángolás követte, hogy ennyi volt. Próbálta tárgyilagosan elemezni a dolgot, hogy talán jobb ez így, de esténként mindig be kellett vallania, hogy csak áltatja magát. Szomorú volt és egyben dühös. Igazságtalannak érezte, hogy az élet elhúzta előtte a mézesmadzagot, hogy hagyta, hadd érezze magát néhány pillanatra boldognak. Az egyik kezével adott és miközben nem figyelt oda, a másikkal már el is vett mindent újra.

Talán azért is, hogy elterelje a gondolatait a saját nyűgjeiről, naponta megfordult Katicánál. Próbált józan érveket felhozni, és rávenni a magyar kisasszonyt, hogy csatlakozzon a szüleihez, hogy menjen utánuk Amerikába. Legyen hálás a sorsnak, hogy él még az apja és az édesanyja, hogy bocsásson meg nekik, hiszen valahol ők maguk is csak áldozatok. Emlékeztette Katicát arra is, hogy az anyja, megtudva a történteket, postafordultával biztosította a lányát arról, hogy küldenek neki annyi pénzt, hogy elegendő legyen egy másodosztályú jegyre. Nem értek azonnal célba a szavai, Katica bizonytalan volt, elveszett, egyáltalán nem tudta, hogy mit akar. Ám amikor egyre gyakrabban ébredt émelygésre, neki is át kellett értékelnie a dolgokat.

Frida gyanúja hamar beigazolódott, Katica várandós volt. Löwenstein Kázmér eltűnt, mint a kámfor, de ott hagyott maga után valakit. Katica először megrémült, nem számolt a szenvedélyes együttlétek effajta következményével. Mintha naivan azt gondolta volna, hogy a fogantatás házassághoz kötött, és mivel sajnálatos módon nála nem történt meg a kézfogó, teherben sem maradhatott.

A tények azonban másról beszéltek. A gyomra naponta emlékeztette arra, hogy valami történt, a melle is érzékenyen feszült, szinte fájt, ha hozzáért a ruha, a havibaja pedig már vagy hat hete nem jelentkezett. Megijedt. Teljesen tanácstalannak érezte magát, de Frida most is fogta a kezét.

Katica végül belátta, hogy nincs más választása, a szüleinél a helye, most félre kell tennie a sértettségét, hiszen egy kisbabáról van szó. A legfőbb ok, amiért Hamburgban akart maradni, Kázmér már úgyis a múlté. Egerbe nem mehet vissza, tehát New Yorkba kell utaznia, ezúttal természetesen közvetlenül a HAPAG hajózási vállalat irodájában vásárolva meg a jegyet.

Együtt írták meg New Yorkba a levelet, pontosabb Katica írta, ő fogalmazott, de Frida is ott volt vele támaszul. A soraiban őszintén megvallotta Katica a szüleinek, hogy teherben maradt, és azt is, hogy mikor érhetik majd el telefonon a Vier Jahreszeiten Hotel lobbijában, hogy még váltsanak pár szót egymással a hajóra szállás előtt, hogy megbeszéljék a részleteteket.

Mindketten tudták, hogy ez a legbölcsebb megoldás, de ez nem változtatott azon, hogy ne esett volna nehezükre újra a közeledő elválás.

Alig néhány héten belül másodszorra búcsúztak egymástól, annyi volt a különbség, hogy megfordult a felállás: most Katica készült útra kelni, és alig néhány héten belül másodszorra érezték úgy, hogy nehéz lesz megküzdeniük a másik hiányával.