A két sokat próbált amerikai magánnyomozó ezúttal a svájci Alpokba utazik, ahol a helybeliek szerint maga a Vérfarkas gyilkolja a turistákat.

Anthony Grey és társa nincsenek könnyű helyzetben, mert a Westerberg kastély, ahová a rémült tulajdonos hívja őket, csakhamar ijesztő és szinte felfoghatatlan események színterévé válik.

Ráadásul az is kiderül, hogy a leendő áldozatok maguk is titkos utakon járnak, s a Vérfarkas talán nem is véletlenül akarja megölni őket.

„– Iván majd felviszi – mosolygott bíztatólag Gertrúd, aztán elüvöltötte magát, hogy beleremegtek a falak.

– Iván! Fuvar a kastélyba!

Az ordításra valahol a mosdó táján mozgás támadt, majd előbukkant egy alacsony, púpos, ijesztően kancsal fickó. Odacsámpázott hozzánk, és alulról felfelé rám vigyorgott.

–  Maga is halni készül, hehe?

– Egyelőre inkább csak fellátogatnék a kastélyba – nyugtattam meg.

– Hát akkor igyon meg néhány pohár forralt bort, hehe… mert a lovas szánon hideg lesz ám!

– Lovas szán?

– Igen, hehe. A lovak nem zuhannak le a szakadékba… általában. És ha szerencsénk van, a farkasok se kapnak el bennünket. Akkor már csak a Farkasembertől kell félni.

– Az is van? – tudakoltam mérsékelt lelkesedéssel.

– Hát persze, hogy van, hehe – vigyorgott Iván. – Ő szokta levadászni az embereket… hogy megegye a húsukat.”

Budapest, 2025

Copyright © Anthony Grey (Sebestyén Elemér), 2023, 2025

Minden jog fenntartva!

Tilos e kiadvány egészét vagy bármely részét információs rendszerben tárolni, sokszorosítani vagy sugározni bármely módon vagy formában a kiadóval történő előzetes megállapodás nélkül. Tilos továbbá másféle kötésben, borítással és tördelésben terjeszteni, mint amilyen formában kiadásra került.

Borító: Sebestyén Richárd (amorfrocket@gmail.com)

A borítón szereplő fotó Sebestyén Richárd munkája

Szerkesztő, korrektor: Sebestyén Kata

Technikai szerkesztés: Sebestyén Katalin

Magyarországon kiadja: Sebestyén & Társa Kiadó

Felelős kiadó: Sebestyén Elemér Antalné

ISBN 978 615 6939 06 7

1.

Leléptem a busz lépcsőjéről, és lábszárközépig süppedtem a frissen hullott alpesi hóba.

– Isten hozta Svájcban! – nevetett rám a szakállas sofőr, miközben sietve a fejére húzta citromsárga síanorákja kapucniját, hogy védje magát a sűrűn záporozó hópelyhektől.

Vigyorogva felé mutattam felemelt hüvelykujjamat, jelezve, hogy semmi bajom az itteni klímával, aztán végigtekintettem a falucska házain.

Olyan idilli hangulatot árasztottak a délutáni szürkületben, akár egy karácsonyi képeslap színpompás díszletei, mindössze annyi különbséggel, hogy a sárgán világító ablakokban nem sorakoztak egymás mellett aprócska, aranylón csillogó díszek, és az ajtókat sem szegélyezték fenyőgallyak meg színes égőfüzérek.

Helyettük fagyöngyfonatok pompáztak mindenhol, így annak a fogadónak a bejárata fölött is, amelynek közelében a buszunk leparkolt.

Hátra fordultam, és láttam, hogy Mike a csomagjainkat próbálja meg előbányászni a busz aljából. Amikor észrevette, hogy figyelem, intett, hogy menjek csak, én pedig elindultam az épület felé.

A hó vidáman ropogott a bakancsom alatt, és a kavargó pelyhek pajkosan szurkálták az arcomat, mint megannyi huncut manó. Felhajtottam vastag dzsekim prémes csuklyáját, majd hunyorogva felpillantottam az eresz alatti, fából faragott cégtáblára, és mormogva olvastam:

VÉRFARKAS FOGADÓ

– Mindent a folklórra éhes turistákért – mosolyogtam elnézően, azzal vállat vontam, és tovább lépdeltem a bejárat felé.

Kikerültem egy csoport, színes síruhába öltözött külföldit meg néhány helybelit, aztán az ajtóhoz érve lesöpörtem a vállamról a rárakódott ezüstfehér réteget, és benyitottam.

Odabent kellemes meleg, forralt bor illat és vidám hangulat fogadott. A mestergerendákról szalmából font hópelyhek meg fenyőkoszorúk lógtak, a lambériaborítású falakon pedig apró lámpások világítottak, barátságos sárga fénybe burkolva a helybeli törzsvendégeket, akik kedélyesen iszogattak és énekeltek a durván gyalult asztaloknál.

Ezek a svájciak tudnak élni – gondoltam, azzal odaléptem a pulthoz, és rámosolyogtam a mögötte álló, kövérkés hölgyre.

– Jó napot!

– Jó napot! – köszönt vissza barátságosan azonmód angolra váltva. – Gertrúd vagyok. Az enyém és a férjemé, Ottóé a fogadó. Szállást keres? Gyönyörű szobáink vannak ám.

– Ó, nem, köszönöm – ráztam meg vidáman a fejem. – A Westerberg kastélyba tartok.

Szavaim nyomán az ének csikorogva elhalt a helyiségben, a borospoharak megálltak a levegőben, és olyan csend lett, hogy még a szú percegését is hallani lehetett a mestergerendákban.

– A kastélyba? – kérdezte Gertrúd enyhe riadalommal a hangjában.

– Igen – erősítettem meg kissé értetlenül. – Valami baj van?

– Á, dehogy, semmi – lépett elő asztalok közül egy vörös képű, kövér, pincérkötényes férfi, és még legyintett is hozzá, mintegy kihangsúlyozandó, hogy mennyire nincs baj. Azért az eltúlzottra sikeredett kézmozdulata, és a feszülten, tátott szájjal hallgató törzsvendégek láttán támadt bennem némi kétely, így kíváncsian vártam, mi fog történni. A pincérkötényes pedig hallgatott egy darabig, majd miután lopva végigmért, óvatosan megkérdezte: – Nincs valami értéktárgy magánál, amit esetleg ránk akarna hagyni?

– Értéktárgy – csodálkoztam. – Nincs. De miért?

– Nos, hát… ööö… – bizonytalankodott a fickó, végül kinyögte: – Tudja, akik a kastélyba mennek, azok… általában meg szoktak halni.

✶

– Tessék? – képedtem el, és Gertrúd is érzékelte, hogy valamit mondania kell, mert ráripakodott a pincérre.

– Szégyelld magad Ottó! Mit vészmadárkodsz? – aztán felém fordult, és megnyugtatónak szánt mosollyal folytatta: – Nem mindenki szokott ám meghalni, aki odamegy. És akik meghalnak… azok se mindig mindjárt az odaúton.

– Tessék? – kérdeztem újra, és a nő látva, hogy még nem nyugodtam meg teljesen, újra a pincérre förmedt.

– Mit ijesztgeted az urat? Az a festőművész se halt meg, aki két hónapja járt itt. Meg a bútorasztalos is megúszta.

– Ez igaz, – ismerte el Ottó, majd rám nézett. – Na és az úr kicsoda?

– A nevem Anthony Grey. Magánnyomozó vagyok, és Westerberg úr hívott ide…

– Magánnyomozó még sose halt meg itt! – emelte fel az ujját Gertrúd.

– Mert még nem is járt itt egy se – bólintott Ottó.

– Értem – mormogtam, és körbepillantottam, hogy megállapítsam, ez az egész most komoly vagy csak valami kandikamerás átverésről van szó. A helyiségben súlyos csend honolt, a vendégek feszült várakozással figyeltek, és egyáltalán nem úgy tűnt, hogy mindjárt vidám nevetésben törnek ki, jót mulatva a sikeres ugratáson.

Gertrúd arcán riadt mosoly ugrált le-fel, mintha nem tudná eldönteni, hogy biztasson vagy óvjon egy kastélybeli látogatástól, Ottó pedig az órámat fixírozta, mint lehetséges hagyatékot.

Vártam egy kicsit, majd határozott mozdulattal ráhúztam az órámra a dzsekim ujját és óvatosan megkérdeztem: – Hogy juthatok fel a kastélyba? Esetleg van itt taxi?

– Autóval nem tanácsos menni, mert azok lezuhannak a kastélyba vezető viaduktról – ismerte be Gertrúd. – Nagyon szűk az út, és a hó miatt nagyon síkos.

– Igen, igen – hümmögték kórusban a törzsvendégek.

– Esetleg motoros szán? – tudakoltam.

– Sajnos jelenleg egyik sem jó.

– Akkor…?

– Iván majd felviszi – mosolygott bíztatólag Gertrúd.

– Szuper - biccentettem.

– Tudja, ő afféle mindenes errefelé – magyarázta negédes arccal a nő, majd elüvöltötte magát, hogy beleremegtek a falak.

– Iván! Fuvar a kastélyba!

Az ordításra valahol a mosdó táján mozgás támadt, majd előbukkant egy alacsony, púpos, ijesztően kancsal fickó. Odacsámpázott hozzánk, és alulról felfelé rám vigyorgott.

– Maga is halni készül, hehe?

– Egyelőre inkább csak fellátogatnék a kastélyba – nyugtattam meg.

– Hát akkor igyon meg néhány pohár forralt bort, hehe… mert a lovas szánon hideg lesz ám!

– Lovas szán?

– Igen, hehe. A lovak nem zuhannak le a szakadékba… általában. És ha szerencsénk van, a farkasok se kapnak el bennünket. Akkor már csak a Farkasembertől kell félni.

– Az is van? – tudakoltam mérsékelt lelkesedéssel.

– Hát persze, hogy van, hehe – vigyorgott Iván. – Ő szokta levadászni az embereket… hogy megegye a húsukat.

Valahogy kezdett nem tetszeni a dolog, és ezt Gertrúd is észrevette.

– Most már elég legyen! – ripakodott rá Ivánra. – Minek nézhet minket Herr Grey, hogy ilyesmivel fogadjuk.

Aztán bocsánatkérőn hozzám fordult.

– Jaj, elnézést kérek, Iván viselkedése miatt, de hát nem vagyunk egyformák, és…

– Ugyan, semmi baj – emeltem fel értőn a kezem. – Egyébként pedig mindenhol vannak legendás lények, és hiedelmek. Kínában a Jetitől félnek az emberek, Dél-Amerikában a vérszívó denevérektől, San Juanon pedig magától a Vámpírtól.

– Vámpírtól, mi? Hehe – nevetett fel az egyik vendég. – Az ilyen tanulatlan, bugris helybeliek biztos a frászt hozzák a hiszékeny turistákra.

– Szerencsére mi nem ilyen elmaradott tahók vagyunk – tette hozzá vidáman a társa. – Méghogy Vámpír meg Juti.

– Jeti – jegyeztem meg a pontosítás kedvéért.

– Igen, igen az – legyintett könnyedén a fickó.

– Nos – mosolyogtam Gertrúdra –, természetesen tudom, hogy önök itt felvilágosult emberek, és nem komolyan gondolják, hogy holmi Farkasember portyázik odakinn…

Erre megint csend lett, Ottónak pedig idegesen megrándult az arca, mint akinek valami nagyon kellemetlen hírt kell közölnie, végül rövid hallgatás után óvatosan megszólalt:

– Hát a… a Farkasember az azért más.

– Igen, igen – hümmögte a törzsvendégek kórusa mély meggyőződéssel. – Az teljesen más.

– Más? – vontam fel a szemöldököm.

– Iiigen – ismerte be kényszeredetten Gertrúd.

– Amennyiben?

– A Farkasember, azaz a Vérfarkas ugyanis létezik – motyogta Ottó. – Ezért is kérdeztem, hogy nincs-e valami értéktárgy magánál, amit szívesen ránk hagyna. Mert akiket Herr Westerberg hívott a kastélyba mostanában, azok mind meghaltak.

– Mind?!

– Igen. A Vérfarkas megölte őket.

2.

– A Vérfarkas? – néztem Gertrúdra, és vártam, hogy most már végre ismerje el, csak egy jópofa ugratásról van szó.

A nő visszanézett rám, majd vett egy nagy levegőt, és kibökte:

– Igazából nem a Vérfarkas végzett velük.

Na csakhogy abbahagyjuk ezt a gyermeteg rémmesét – gondoltam, majd kissé türelmetlenül megkérdeztem: – Hanem?

– Hanem a Vérfarkas és a Lidérc együtt.

– A Vérfarkas és a Lidérc – néztem rá türelmesen.

– Iiigen – nyekeregte Gertrúd. – Ami azt illeti a Lidérc tényleg gonosz.

– Bizony! – kapcsolódott be az okításomba Ottó is újfent. – A Lidérc még a Vérfarkasnál is gonoszabb.

– Gonoszabb, igen, igen – helyeselt a törzsvendégkórus.

– Világos – biccentettem egykedvűen, s reménykedtem, hogy egyszer csak betoppannak az ápolók, és elviszik az egész bagázst az őket váró elmegyógyintézetbe.

Ápolók helyett azonban csak egy szőrös dzsekibe bugyolált, görnyedt hátú, elmebeteg külsejű, torzonborz óriás csámpázott be az ajtón. Előbb vigyorogva végigmért tetőtől-talpig, aztán Ivánhoz fordult.

– Fuvar? – kérdezte brummogva, és úgy bökött felém a hüvelykujjával, mintha csak valami csomagról lenne szó.

– Fuvar Vladimír, fuvar – nyerített fel Iván, és jelentőségteljesen hozzátette: – A kastélyba!

– A kastélybaaa?!

Az előember külsejű Vladimír mély hangon felnevetett, mintha valami nagyon jó viccet hallott volna, majd Ottóra nézett, és elbődült.

– Akkor fogadás van!

Ottó zavartan rám kapta a tekintetét, aztán a törzsvendégekre, akik hangos ovációval fogadták az óriás szavait, majd némi hallgatás után felemelte a kezét.

– Rendben, fogadás van. Tulajdonképpen, miért is ne?

Eltűnt a pult mögött, és matatni kezdett, én pedig kérdőn Gertrúdra pillantottam.

– Hát… tudja Herr Grey – heherészett kínosan feszengve a nő – izé… hehe… mi itt nagyon szeretünk fogadni. Mindenre fogadunk ám, a focira, a bokszra… mindenre.

– És most éppen mire? – tudakoltam.

Gertrúd nem válaszolt, csak szemérmesen pillogott, mintha a házasélete rejtett titkai felől tudakozódnék, de szerencsére az egyik törzsvendég közlékenyebb volt.

– Hát hogy meddig húzza az úr – rikkantotta lelkesen.

– Hogy meddig húzom? – kérdeztem vissza.

– Igen – felelte. – Mármint hogy hány napig marad életben.

A szavai nyomán újra fellelkesült a vendégsereg, és Ottó köré gyűltek, aki kicibált a pult mögül egy jókora táblát, és egy négyzetrácsot rajzolt rá krétával. Amikor elkészült, csendet intett, és megszólalt.

– Én azt mondom, ne szaladjunk nagyon előre. Először fogadjunk csak az odaútra. Ki az, aki szerint Herr Grey élve odaér a kastélyba?

A törzsvendégek erre egymás szavába vágva kiabálni kezdtek, én pedig arra gondoltam, szerencse, hogy nincs nálam egy sörétes puska, mert akkor közéjük durrantanék.

… Itt mindenki hülye?

Gertrúdra néztem, aki hol rám pislogott, hol meg a tábla körül toporgókra, akik bankjegyeket rázogatva állták körbe Ottót, hogy megtegyék tétjeiket arra nézve, vajon az elkövetkező pár órában még az élők sorában leszek-e. Az egész annyira szürreális volt, hogy néhány másodpercig teljesen a hatása alá kerültem. Végül sikerült elszakítani a tekintetem az elmebetegekről, és odaszóltam Gertrúdnak.

– Egy nagy pohár forralt bort kérek, hátha akkor jobban megértem a dolgot.

A nő erre felrezzent, és máris újból maga volt a megtestesült háziasszony.

– Azonnal Herr Grey – sikkantotta, azzal berontott a pult mögé, s egy pillanattal később elém is rakta a jó fél literes, gőzölgő boros kupát.

Beleszimatoltam a forró, fahéjas, szegfűszeges italba, majd bele is kortyoltam. Finom, enyhén narancsos íze volt, amilyennek lennie kell.

Legalább ez normális – gondoltam, aztán visszafordultam Ottóék felé. Úgy tűnt, mindenki megtette a tétjét, mert a fogadós kifüggesztette a táblát a falra, a többiek pedig köré gyűltek, hogy megszemléljék.

Ottó otthagyta őket, odajött hozzám, és biztatóan rám kacsintott.

– Jó hírem van – közölte vidáman.

– Igazán? – tudakoltam, mint egy sokat tapasztalt elmeorvos. – Na és mi lenne az?

– A többség bízik magában.

– Á, szuper. És az mit jelent?

– Azt, hogy a többség szerint ön élve odaér a kastélyba.

– Hát ez remek – biccentettem elégedetten. – Mellesleg mióta fogadnak az ideérkezők túlélésére?

– Az ügyvéd megölése óta – magyarázta nyomban buzgón.

– Aha. Az mikor történt?

– Másfél héttel ezelőtt.

– Értem – mondtam, pedig dehogy értettem. – Na és azóta is volt…?

– Gyilkosság? – kérdezte készségesen Ottó.

– Igen.

– Hát volt.

– Mikor?

– Öt napja. Akkor egy könyvtárost nyírt ki a Lidérc.

– Ühüm. Mellesleg honnan tudják, hogy ő volt a tettes?

– Ó, hát az nem nehéz. A Lidérc ugyanis előre megjelöli az áldozatait.

– Milyen kényelmes megoldás. Na és milyen módon?

– Tudja – hajolt oda hozzám bizalmasan a fogadós –, a Lidércnek koszorú a jele.

– Jele van, mint a gyerekeknek az óvodában?

– Izé… úgy valahogy.

– Aha. És az övé a… koszorú.

– Igen. Egy kicsi, pár centi átmérőjű koszorú. Ezt az ügyvéden is megtaláltuk a halála után, de Ivánék mondták, hogy már a megérkezése után rögtön rajta volt.

– Értem. Na és a könyvtáros? Őt mikor hívta ide Westerberg? És főleg miért?

– Őt nem Herr Westerberg hívta.

– De hiszen az imént azt mondta, hogy azokat öli meg a… Vérfarkas meg a Lidérc – nehezemre esett ilyen sületlenséget kimondani, de azért folytattam –, akit Mr. Westerberg hív a kastélyba.

– Hát a könyvtáros egy kicsit más eset volt – ismerte el Ottó. – Ő magától jött.

– És akkor őt miért nyírta ki a Lidérc? – kérdeztem epésen.

Ottó szomorúan nézett rám, végül kibökte:

– A könyvtárosnak azért kellett meghalnia… mert a Vérfarkas után kutatott.

3.

– Na most már aztán semmit nem értek – mondtam, és folytattam volna, ám ekkor nyílt az ajtó, és egy kisebb hóförgetegtől kísérve Mike lépett be az ajtón.

Rögtön látta rajtam, hogy valami nem stimmel, mert kérdőn rám függesztette a tekintetét.

– A csomagjaink megvannak? – tudakoltam.

– Persze, minden rendben – lépett oda hozzánk. – És itt mi a helyzet?

– Itt is minden rendben –feleltem egykedvűen.

– Tényleg?

– Nagyjából – mondtam, és folytattam volna, ám ekkor az egyik törzsvendég észrevette Mike-ot.

– Maga is a kastélyba tart? – érdeklődött felvillanyozódva, mire a többiek is ránk meredtek, mint a cápák, amikor újabb ember esik a vízbe a mentőcsónakból.

– Ő Mike Darms, a társam – magyaráztam az egybegyűlteknek.

– Akkor rá is fogadhatunk! – rikkantotta valaki.

– Rám? – csodálkozott Mike.

– Igen – világosítottam fel. – Mármint arra, hogy odaérsz-e a kastélyba élve vagy kinyírnak útközben.

– Miért, elvisz a Vérfarkas? – nevetett fel Mike.

– Vagy a Lidérc – emeltem fel az ujjam.

– Aha – nézett rám Mike, aztán a poharamra mutatott. – Ütős egy forralt bor lehet ez.

– Tényleg nem rossz. Mellesleg itt az a szokás, hogy fogadni lehet rá, meddig maradnak életben Westerberg vendégei.

– Mindig szerettem az ilyen hangulatos helyi szokásokat. Na, hol a kocsink?

– Lovas szán. Mert a lovak ritkán zuhannak le a szakadékba.

– Világos. Azért már ne igyál többet.

– Azt hiszed, viccelek?

– Hát nagyon bízom benne.

– Akkor most fogadunk vagy nem? – bődült el Vladimír.

– Mára elég a fogadásból – torkolta le az egyik vendég. – Majd ha Herr Grey kinyiff… ööö… szóval, ha ő már kiesik, akkor majd Herr Darms túlélésére is fogadunk.

Mike kérdőn rám pillantott, hogy ezek most kötekszenek-e, és ki kell-e osztani pár pofont, de alig észrevehető fejrázással jeleztem, maradjon nyugton.

– Majd Westerberg elmondja, mi folyik itt – súgtam, aztán Ivánhoz fordultam.

– Akkor indulhatunk?

– Hát egy kicsit még várnunk kell – heherészett a púpos emberke.

– Igazán? És mire? A Vérfarkas még nem elég éhes?

– A két másik vendégre, akik a kastélyba mennek – röhögött fel Vladimír. – Ők majd velem jönnek a másik szánon.

– És miért örül ennek annyira? – érdeklődtem.

– Mer’ csinosak – röhögött továbbra is az óriás, és Iván lelkesen vele bólogatott.

– Remélem, nem férfiak – kedélyeskedtem, mire Vladimír felmordult, de Iván rögtön válaszolt is helyette.

– Az egyikük Westerberg úr unokahúga, a másik pedig a barátnője.

– És ők nincsenek veszélyben? – kérdeztem ártatlanul. – Lehet, hogy a Vérfarkas a puha husit jobban szereti.

– Majd maguk mennek előre csalinak – röhögött Vladimír.

– Miért nem megyünk egy szánnal?

– Mert úgy jobbak a túlélési esélyek – magyarázta Iván helyett Ottó. – Tudják, a viadukt nagyon szűk, és nagyon jeges. Ha mindenki egy szánon ül, és az lezuhan, akkor mindenki meghal, ha meg kétfelé oszlik a társaság, akkor ugye…

– Világos – mondtam. – És az nem lehetséges, hogy mondjuk, óvatosan menjünk?

– Hát persze az is lehet, de ha jönnek a farkasok, akkor…

– Egyáltalán hogy kerülnek ide farkasok? – kérdezte Mike.

– Az olasz Alpokból kóboroltak át páran – felelte Ottó, és folytatta volna, de Iván közbeszólt.

– A farkasok is veszélyesek, de… az igazi veszedelem a Vérfarkas!

– Világos – bólogattam. – Kösz, hogy emlékeztet.

– Te – súgta a fülembe Mike –, tulajdonképpen mi ez a Vérfarkas baromság?

– Nem tudom – szűrtem a fogaim közt a választ. – Egy kicsit bevibrált az itteniek előadása, de lassan kezdem azt hinni, hogy Westerberg nem csak viccelt, amikor azt írta az e-mailjében, hogy a Vérfarkas miatt van szüksége ránk.

– Ami azt illeti, elég zavaros e-mail volt – jegyezte meg Mike.

– Talán maga a helyzet is zavaros – mondtam. – Azt javaslom, kövessük Iván tanácsát.

– Miért, mit mondott?

– Hogy sok forralt bort igyunk, mert a szánon hideg lesz.

✶

Jó fél órát iszogattunk, és lassan a törzsvendégek is megszokták a jelenlétünket, így nyugodtan elmondhattam Mike-nak, amit korábban hallottam, s ebből következően mire megérkeztek az útitársaink, már egészen oldott hangulatban voltunk.

Mindenesetre, amikor kinyílt az ajtó, és belépett a két lány, egy pillanat alatt felélénkültünk. Ahogy hátrahúzták sídzsekijük kapucniját, egy gesztenyeszínű és egy szőke hajzuhatag bomlott szét előttünk. Na meg a szájtáti falusiak előtt, akik úgy bámulták a lányokat, hogy majd kiesett a szemük. Nem is csoda, hiszen mindketten fiatalok, jókedvűek és nagyon csinosak voltak. A barna hajú a pulthoz lépett, és két teát kért, mire Gertrúd nyomban tüsténkedni kezdett, és közben felénk intett a fejével.

– Útitársaik is lesznek Vicky kisasszony – újságolta. – Az a két úr a nagybátyjához jött.

– Igazán? – fordult felénk Vicky, én pedig kihasználtam az alkalmat, s odaléptem hozzá.

– Igen – biccentettem és kezet nyújtottam. – A nevem Anthony Grey, ő pedig a társam, Mike Darms. Magánnyomozók vagyunk, és a nagybátyja azért hívott bennünket, hogy…

–… hogy derítsék ki, mi folyik itt – fejezte be helyettem a mondatot a lány, majd miután kezet fogott velünk, a szőke hajú lányra mutatott.

– A barátnőm, Susie Tristen.

A kölcsönös bemutatkozásokat követően a falusiak irigy tekintetétől kísérve leültünk az egyik félreeső asztalhoz, és az italainkat kortyolgatva vártuk, hogy Ivánék felkészítsék a lovakat s elindulhassunk.

Nemsokára kiderült, hogy ez se megy simán. Hirtelen kivágódott az ajtó, és Vladimír csámpázott be, meglehetősen csalódott ábrázattal.

– Sajnos baj van – brummogta.

– Mi történhet még, ami elvehetné a kedvünket egy kis vidám lovasszános fogócskázástól a farkasokkal meg a Vérfarkassal? – kedélyeskedtem.

Vladimír feldúltan rám nézett, és kibökte: – Az egyik szánon eltört a keresztmerevítő. Véletlenül picit nagyobbat rántottam rajta a kelleténél, és… kettérepedt.

– És akkor…? – tudakoltam.

– Kénytelenek leszünk egy szánnal menni.

Mellé léptem, és megveregettem a vállát.

– Magának arany keze van.

Vladimír morgott valamit, de nem törődtem vele. A többiekre néztem, és széttártam a karjaimat.

– Azt kívánom, hogy mostanában ez legyen a legnagyobb bajunk.

– Szerintem is – nevetett fel csilingelő nevetéssel Vicky, aztán Vladimírra nézett.

– Akkor indulhatunk?

– Ja – morogta Vladimír, és kilépett a sűrű havazásba.

Felszedelőzködtünk, és utána indultunk. Utolsóként léptem oda az ajtóhoz, s amikor a kilincsre tettem a kezem, megfordultam.

A helyiségben állók arcán láthatóan ott vibrált az esélylatolgatás izgalma.

– Jó volt a forralt bor – szóltam oda elismerően Gertrúdnak.

– Örülök, hogy… ízlett – motyogta zavartan.

– Olyan jó, hogy érdemes lesz visszajönni, és inni még egyet.

Gertrúd csak mosolygott, de ahogy a többieket elnéztem, nem mindenki örült a szavaimnak.

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei:

Véres kaland Miamiban

1989

Az őrült kísértet

1990

Halálmester

1990

Kommandós háborúja

1991

…És elszabadul a pokol!

1991

Kung-fu életre-halálra

1992

Próbáld meg túlélni

1993

A Kobraisten bosszúja

1997

Halálmester (II. kiadás)

2000

Buddha könnye

2001

Sattarani a gyűlölet istene

2001

Kung-fu életre-halálra (II. kiadás)

2002

Kobraisten bosszúja (II. kiadás)

2003

…És elszabadul a pokol! (II. kiadás)

2004

A cápa szájában avagy próbáld meg túlélni! (II. kiadás)

2004

Az őrült kísértet (II. kiadás)

2006

AMOK avagy a fejvadász éjszakája

2012

Kalózkeringő

2012

Camazotz az alvilág ura avagy a maja sámán titka

2018

Kémjátszma a Bahamákon

2020

Vérfarkas az Alpokban

2020

Smaragdhajsza

2023

Halálmester (III. kiadás)

2025

ANTHONY GREY: Kémjátszma a Bahamákon

„Kétségbeejtő helyzet volt. A hátam mögött félkörben hat felfegyverzett gengszter, lövésre kész pisztolyokkal, velem szemben pedig a tenger fölé nyúló terasz, ahonnan nem tanácsos a vízbe ugrani a cápák miatt. Na meg azért, mert mire kettőt tempóznék, az itteniek fentről telepumpálnának ólommal.

A karibi éjszaka fojtogató, párás súllyal nehezedett rám, és éreztem, ahogy az izzadtság végigcsorog a hátamon. A kezemben lévő pisztolyra sandítottam. Jól tudtam, hogy csak egyetlen golyó van benne. Azzal kéne lelőnöm a társamat, aki az együtt töltött évek során számtalanszor megmentette az életemet, és akire mindig számíthattam.

– Nos, Grey, mire vár? – kérdezte a gengszterfőnök. – Lője le a fickót, és ezzel bizonyíthatja, hogy maga tényleg az, akinek kiadja magát.

- Vagy mindketten meghalnak – mormogta valaki a sötétből, és tudtam, hogy igaza van. Ha megölöm a társam, akkor van esélyem életben maradni, ha nem ölöm meg, akkor mindkettőnket azonnal kinyírnak.”

ANTHONY GREY: Smaragdhajsza

A szerző ezen kötete igazi csemegét jelent a krimikedvelők számára. Akciók és humor fergeteges tempóban váltogatják egymást a könyv lapjain, ahogyan azt már megszokhattuk a szerzőtől.

A főhős és társa ezúttal egy táskányi smaragddal meg egy táskányi hamis smaragddal kelnek útra, hogy kiszabadítsanak egy elrabolt lányt a kolumbiai emberrablók fogságából. Hajmeresztő trükkre készülnek, amely az életükbe kerülhet, ráadásul hamarosan kiderül, hogy a drágaköveket különböző bűnözői csoportok is szeretnék megszerezni, s megindul a hajsza a smaragdok után földön, vízen és levegőben egyaránt.

„Az állólámpa fénye megcsillant a fegyverén, és láttam, hogy egy 45-ös Magnum. Egy ilyen stukker jókora lyukat üt, és a csövén lévő karcolások alapján úgy tűnt, gyakran van használatban, ami nem sok jót ígért.

Az ismeretlen rövid tétovázás után a dobozhoz, lépett, és fél kézzel felpattintotta a tetejét. A smaragdok a halvány fényben is szemkápráztatóan szikráztak.

A fickó elvigyorodott a kendő alatt, majd kiborította a köveket a szivacsággyal együtt a földre, s elégedett morgással megforgatta a kezében a dobozt.

– Egyszerűbb lett volna a helyükön hagyni őket – jegyeztem meg epésen. – Most aztán szedegethetjük össze egyenként, és ha valamelyiket nem találjuk, hát…

– Nyugodtan megtarthatja mindet – röhögött a fickó afféle engem akarsz átejteni, kishaver? röhögéssel, nekem meg akkorára kerekedett a szemem, mint egy kabátgomb.

… Most betör ide, szétszór kétmilliónyi smaragdot, és lelép egy üres dobozzal?

– Azt hittem a kövekért jött – bukott ki belőlem.

– Hülyének néz?

– Hát lassan kezdem.”

A Kiadó weboldalának címe:

www.stsakiado.hu

https://www.facebook.com/sebestyenestarsakiado/

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei:

Elektronikus változat:

Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Big Shoulders Stencil – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License