Legjobban a nőktől féltem
Author: Horváth András Dezső
Date: 2026
Keywords: 894.511-31 (UDC/ETO)
Description: Horváth András Dezső elvezet minket abba a világba, amelyről nem beszélünk. Az elhallgatott, szégyellt férfiérzelmek világába. Egyszerre tud szívfacsaró módon és humorral beszélni a szorongásról, a szexualitás, a férfiasság megélésének nehézségeiről. Keresetlenül őszinte, életszagú párbeszédekben bővelkedő, filmes látásmódú és sodró lendületű regényének fiatal férfi hőse alighogy elveszíti szüzességét, úgy megverik a nyílt utcán, hogy ez a trauma meghatározza az eljövendő éveit, és blokkolja szexuális cselekvőképességét. Hogy tovább tudjon lépni, az alkoholba menekül, majd illegális potencianö
Publisher: Helikon Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Második, javított kiadás

© Horváth András Dezső, 2023, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Borítótervező Tabák Miklós

Minden jog fenntartva

ELSŐ RÉSZ

(1)

Végül megfogadtam a pszichológusom tanácsát, és felhívtam egy kurvát.

Szeptember közepe volt, de a nyári kánikula még mindig tartott. A lakásom egyetlen ablaka egy hatalmas tölgyfa koronájára nézett. A délutáni nap áttűzött a fa ágai között, a fehér falon álmosan táncolt a levelek árnyéka. Az ágy szélén ültem, izzadt a tenyerem. A telefon kicsengett. Hosszú másodpercekig nem történt semmi. Arra gondoltam, hogy talán jobb ez így. Milyen ember az, aki kurvázik? Elképzeltem az anyámat, ha megtudná.

– Halló! – szólt bele a telefonba egy meglepően kedves hang.

– Halló… én a hirdetés miatt telefonálok.

– Beszélj egy kicsit hangosabban, a Sparban vagyok!

A háttérben megszólalt a hangosbemondó: „Kedves vásárlóink! Ne hagyják ki leárazásainkat: ötvenszázalékos akció minden Bonduelle-konzervre: vörösbab, édes kukorica, lencse és bébirépa!” Eltelt vagy tíz másodperc. A háttérből most üvegcsörömpölés hallatszott, aztán valahol felsírt egy kisgyerek.

– Hol laksz? – kérdezte végre a lány.

Megmondtam a címemet.

– Hazamegyek, lezuhanyzom, és utána már hívom is a taxit. Tudod, drága, azt is fizetned kell majd, nem baj?

– Nem, dehogyis. Mikorra érsz ide?

– Két óra, és ott vagyok. Ja, és zuhanyozz le előtte, jó?

Letettük. Szóval két órám van még. Kinéztem az ablakon, a tölgyfa egyik ágán egy mókus ült. Valamit tartott a mancsában, idegesen forgatta a fejét, aztán az egészet betömte a pofájába. Felálltam, és bementem a fürdőszobába. Megengedtem a vizet, először hideg volt, aztán langyos, végül szinte égetően forró. Behunytam a szememet, a víz végigcsorgott a testemen. Huszonhat éves voltam.

És pontosan hét éve nem feküdtem le senkivel.

(2)

Szétnéztem a lakásban: a szokásos kupleráj vett körül.

Könyvespolcom nem volt, a könyveimet ezért a földön, a fotelben és a kanapén tartottam. Szekrényem volt, de túl kicsi, nem fértek bele a ruháim. Két kihajtható szárítón tartottam a nadrágokat és a pólókat. Általában egyetlen tányérból ettem ugyanazzal a kanállal, így nem kellett sokat mosogatni. Most viszont legalább négy-öt tányér állt a mosogatóban.

Az előszobai fogason egy elviteles gírosz lógott egy zacskóban. Még nem volt büdös, valószínűleg két napja vettem. Ez gyakori eset volt. Leittam magamat valahol, aztán megéheztem, de ahogy hazaértem, ruhástól elaludtam, a gíroszok pedig egyre csak gyűltek a lakás különböző pontjain.

Ha ezt meglátja Vadmacska – így hívták a kurvát –, azonnal kifordul az ajtón.

Leszedtem a gíroszt a fogasról és kidobtam. Elmosogattam, aztán elővettem a porszívót a szekrényből, és még a szőnyegek alatt is kitakarítottam. Egy vödröt megtöltöttem forró vízzel, tettem bele egy kupaknyi tisztítószert, és felmostam. A ruhákat összehajtottam és begyömöszöltem a szekrénybe.

Volt egy sötétkék ingem, ami addig csak kétszer volt rajtam: egy filmbemutatón és egy temetésen. Felvettem az inget, és kinyitottam az ablakot. A levegő friss volt és meleg, tele a kezdődő ősz illataival.

Leültem az ágy szélére, kinyitottam a laptopom, és újra megnéztem az oldalt, ahol több száz lány hirdette magát. A képernyő megtelt a gyönyör ígéreteivel. Az apró profilképek nagyjából felén a lányok arca volt látható. A legtöbben az ajkukba haraptak, vagy nyalogatták a szájuk szélét. Szöszi69 szájában egy legalább huszonöt centis, recés, zöld dildót tartott. De akadt olyan is – például Ashley Gold –, akinek a szájában egy igazi, hatalmas farok volt, a színéből arra következtettem, hogy egy fekete férfié lehet. Aztán voltak azok a lányok, akiknek a profilképén mellek, seggek, széttárt combok, nedvesen ívelő Vénusz-dombok jelentek meg. A profilképekre kattintva felugrott még egy csomó kép, és a lányok leírása önmagukról és a szolgáltatásaikról. Ez nagyon érdekes volt: minden lány leírta, hogy milyen a férfiideálja, milyen parfümöt szeret, mi a kedvenc autómárkája, a kedvenc filmje. Sokan még a kedvenc könyvüket is beleírták. Imola például – akinél az ár magában foglalta a kötözős szexet és a kölcsönös egymásra pisilést – nagyon szerette A Gyűrűk Ura-trilógiát. Az egyik képén egy fürdőkádban guggolt, hosszú elf-füleket viselt, a hófehér csempén aranyszínű vizeletének sugara csillogott. Vanessa a BMW-kabriókért és A keresztapáért rajongott, valamint „lábremegős mélytorok-orgazmust” ígért. Gitta szerint egy igazi férfi magas, barna hajú, Armani-parfümöt használ, és szívesen újranézi Gittával az Igazából szerelmet akár tízszer is. Gitta ígérete szerint vendégét „barátnő-feeling” várja, csók pedig közös szimpátia alapján lehetséges. Vajon mi lehet az a kölcsönös szimpátia?

Elbizonytalanodtam. Lehet, hogy inkább Gittát kellett volna felhívnom. De szinte lehetetlen volt választani ennyi nő közül. Bementem a fürdőszobába, és még egyszer fogat mostam, utána alaposan öblögettem egyet a mentolos Listerine-nel. Ha Vadmacska meg akar csókolni, akkor nem lehet büdös a leheletem.

Visszaültem az ágyra, és rákattintottam Vadmacska profiljára. A profilképén csak az arca látszott, és nem tartott a szájában semmit, csak mosolygott. Huszonkét éves volt, százhatvan centi, ötvennyolc kiló, rövidre nyírt, fekete hajjal. Az arca karakteres, de a vonásai nem voltak durvák. A szeme kék, az ajka fölött egy piercinget viselt. A bal combját a térdétől az ágyékáig beborította egy tetoválás. Amennyire ki lehetett venni, egy angyalt ábrázolt, aki egy kardot tart a kezében. A másik képen Vadmacska egy rózsaszín kanapén térdelt, és tömör, izmos fenekét a kamera felé fordította. A harmadik képen a kanapé előtt ült, tenyerével a mellét simogatta.

Jól választottam. Vadmacska teste gyönyörű volt, és sugárzott belőle az erő.

Belőlem pont az erő hiányzott. Hét éve szállt el belőlem, amikor összeverve feküdtem a betonon, és a kezeimet ügyetlenül az arcom elé tartottam, hogy ne tudjanak tovább ütni. Másfél perc alatt minden megváltozott, amit magamról és a világról gondoltam. Azon a napon váltam az erő ellentétévé: én voltam a megtestesült gyengeség. Féltem az utcán, a villamoson, a metrón.

De a legjobban a nőktől féltem.

(3)

Csörgött a telefonom.

– Szia, Drága, megjöttem. Le tudsz jönni, hogy elintézd a taxit?

Kivettem egy tízezrest a kartondobozból, amiben a készpénzt tartottam. Felhúztam a cipőmet, és megigazítottam az ingem gallérját. Fogalmam sem volt, hogyan kell viselkedni, amikor az ember először találkozik egy nővel, akinek fizet a szexért. Bemutatkozzak? Valahogy csak szólítanunk kell egymást a következő egy órában. Az lesz a legegyszerűbb, ha álnevet mondok.

Belepillantottam a tükörbe. Próbáltam úgy nézni, mint egy férfi, aki kurvázik. Aki szarik a világra, az erkölcsre, nem fél semmitől, és ünnepli az ösztöneit: aki szabad. Figyeltem az arcomat. Hogy hívják ezt a férfit?

– Charles Bronson – suttogtam, aztán kiléptem az ajtón.

A taxi járó motorral állt a ház előtt. Az ötven körüli sofőr vigyorogva nézett rám, amikor odaadtam neki a pénzt. Kinyílt az autó hátsó ajtaja, és kiszállt belőle Vadmacska. Fekete miniszoknya volt rajta, egy tornacipő és egy egyszerű, fehér top. Úgy ölelt meg, mintha évek óta ismernénk egymást, aztán adott két puszit.

– Szia, Drága! Ugye nem késtem sokat?

Megráztam a fejemet, aztán bemutatkoztam az igazi nevemen.

MÁSODIK RÉSZ

(1)

Hatéves voltam, és harminc társammal együtt szorongtam egy osztályteremben.

Szúrós, fekete ünneplőnadrág volt rajtam meg egy fehér műanyag ing, amit előző nap vettünk anyámmal a kínai piacon. A terem hatalmas ablakain betűzött a napfény, hunyorogva figyeltem a többieket. A fiúk legalább egy fejjel magasabbak voltak nálam, ordítva lökdösték egymást. A lányok a hajukat vagy copfban viselték, vagy színes pántokkal szorították a fejükre.

Ők is mind hatalmasnak tűntek.

Lenéztem a lábamra, a fekete gumicipőn még csillogott a paszta, amit anyám az indulás előtt rákent. A szék kőkemény falapja nyomta a fenekemet, miközben észrevétlenül próbáltam egészen a széléig araszolni. De ez sem segített, a lábam nem ért le a földre. A cipők elveszetten lógtak a levegőben. Aztán megszólalt a csengő, a többiek kirohantak a folyosóra. Én továbbra is a széken ültem, és a rövid lábamat bámultam.

Amikor felnéztem, Sárvári Viki már ott állt előttem. Végigsimított a hajamon, én pedig hirtelen szédülni kezdtem. Forróságot éreztem a combjaim körül, a hasam görcsölni kezdett. De a görcs nem volt fájdalmas. Viki keze még mindig a fejemen pihent, két ujja között forgatta az egyik tincsemet.

– Szép szöszi hajad van. Hívhatlak Szöszinek? – kérdezte.

A leheletének tej- és nyárillata volt.

(2)

A következő évek során a hasamból elinduló forróság mindennapos dologgá vált. Mint az evés, az alvás vagy a fogmosás. Egyre több lány simogatta a szőke tincseimet, miközben a titkaikat a fülembe súgták. Figyeltem a testük gömbölyödését, hallgattam a hangjukat, ahogy egymást szidják, vagy a legújabb szerelmükről áradoznak. Páratlan tehetséggel választották ki azokat a fiúkat, akik rájuk sem néztek. Minél elérhetetlenebbek, mogorvábbak és lekezelőbbek voltak, a lányok annál szenvedélyesebb szerelmesleveleket írtak nekik.

Az iskola udvarán falkába verődve ültek a padokon. Tenyerükben a leveleket szorongatva bámulták a fiúkat, az alkalmas pillanatra várva, amikor majd odalépnek hozzájuk. Egyszerre voltak vigasztalhatatlanul szomorúak és önfeledten boldogok, folyton sírtak vagy nevettek.

Egyik szeptember jött a másik után, és én már nem ültem velük a padokon. Az udvar távoli sarkában álltam, a hátamat a falnak támasztottam, figyeltem őket és vártam. De soha nem kaptam levelet.

(3)

Miután leérettségiztem, anyám eladta a lakást, ahol addig éltünk.

A pénzt elfeleztük, ő vett magának egy kis lakást a városban, ahol a nővérei éltek, én pedig beköltöztem egy régi villa tetőterébe. A házat egy zsidó ékszerész építette a harmincas években. Az ékszerész még időben kapcsolt, aznap vett egy hajójegyet Ausztráliába, amikor Hitler lerohanta Lengyelországot, így ő és a családja is megúszta a holokausztot. A megüresedett villa hamarosan nyilas pártiroda lett, a világháború után pedig kommunista pártfunkcionáriusok költöztek az épületbe.

A húsz négyzetméteres tetőtéri lakást az ötvenes években építették. Az alagsorban egy ávós tiszt lakott, akinek az unokahúga, Marika a többi kommunista lakását takarította, főzött rájuk, és vigyázott a gyerekeikre. Az ávós kibulizta, hogy Marika kapjon egy lakást a házban: felhúztak négy ócska, papírvékony falat a vastag tetőgerendák közé, az ávós pedig bevezette a villanyt és a vizet Marikának. A lakás iszonyatos állapotban volt, amikor megvettük. Marika már a nyolcvanon is túl járt, a velem egykorú, de már alkoholista unokájával éltek itt kettesben. Miután beköltöztem, kifestettem a falakat, de még így is áradt belőlük a penész- és dohányszag.

Az ajtók és ablakok kicserélésére már nem volt pénzem. A szétkorhadt ajtón egyetlen zár volt, egy erősebb rúgással bárki bedönthette volna. Ha erősebb szél fújt, az ablakok recsegtek-ropogtak, a mellettem lévő padlásról pedig furcsa, kopogásszerű zajokat hallottam.

Hónapokig nem tudtam elaludni. Nyitott szemmel feküdtem az ágyban, és a baljós zörrenéseket hallgattam. Amikor mégis elaludtam, a ház sötét múltjának szellemei kísértettek. Egy alkalommal az ékszerész dörömbölt az ajtón, vissza akarta kapni jogos tulajdonát. Egy másik éjjel az alagsorban élő ávóssal álmodtam. Az ágyam előtt ült, és a lábam után kapkodott. Ordítva riadtam fel.

Muszáj volt valahonnan pénzt szereznem. Kellett egy új ajtó, ami mögé bezárom a rémálmokat.

(4)

A színpadon egy kövér német férfi állt, és az apjáról énekelt.

Nem tudtam németül, de a dal visszatérő sorát megértettem: mein Vater, mein Vater. A férfi az ária végén elővett egy tőrt, szíven szúrta magát, majd eldőlt. Az emberek tapsolni kezdtek, a hangversenyterem közönsége felállt, néhányan bravóztak. A német énekes kihúzta a műanyag tőrt a jelmezéből, feltápászkodott, leporolta magát és meghajolt.

Megigazítottam a nyakkendőmet, aminek mindig hibátlanul kellett állnia. A terem ajtajához léptem, kinyitottam az ajtókat, és udvariasan elköszöntem minden nézőtől.

– Jó éjszakát. Viszontlátásra, hölgyem. Jó éjt, uram – mondogattam gépiesen, és közben mosolyogni próbáltam, ahogy a jegyszedőcsapat vezetője tanította a tréningen. A Wagner-opera hat és fél órán át tartott. Én végig bent ültem a teremben, az ajtó melletti pótszéken. Ha valaki előadás közben kiment vécére, akkor nekem kellett kinyitni előtte az ajtót, és utána halkan bezárni.

Kiszámoltam: még tizenkét Wagner-opera, hét kortársbalett-előadás, és meg tudom venni az ajtót. Ha bevállalok négy külön Totyogó-matinét, a hangversenyterem híres gyerekelőadását, akkor még a páncélheveder is belefér.

Az öltöző sarkában álltam, a nyakkendőt próbáltam kicsomózni. Nem nagyon ment. Figyeltem a többieket, akik tökéletesen csinálták. A jegyszedők mind fiúk voltak, nagyjából két-három évvel idősebbek, mint én. Mindegyikük tökéletesen ki volt gyúrva, de az izmaik nem voltak tolakodóan nagyok. Látszott, hogy odafigyelnek a táplálkozásukra, és nem edzenek túl nagy súlyokkal. A hasuk kockás volt, a karjuk kecses és erős, mint a táncosoknak. A hajukat is zselézték, de azt is elegánsan, visszafogottan tették. Tenyésztett, jól ápolt versenyagarak voltak mindannyian, én meg a rövid lábú kóbor tacskó, aki véletlenül közéjük tévedt. A legszebb közülük Szabi volt, akiről nem sokat tudtam. Egyszer végigültünk egymás mellett egy Verdi-operát, Szabi az egyik szoprán szólónál a fülemhez hajolt.

– Elég magas szinten fociztam régen – mondta, aztán adott egy cukormentes rágót.

Ezt a mondatot még kétszer elismételte aznap este, azóta nem szóltunk egymáshoz. Most egyenesen felém tartott. Úgy nézett rám, mint aki ismeri a kozmosz legmélyebb titkait.

– Te, balfasz, azt így kell.

Egy ügyes mozdulattal kioldotta a nyakkendőt, aztán a kezembe nyomta.

– Figyelj, akarsz egy kis pluszpénzt keresni? – kérdezte.

– Persze! – feleltem.

Hirtelen megjelent előttem a kép: három vadonatúj, ezüstösen csillogó hevederzár a lakásom ajtaján. Azon egyetlen kibaszott kísértet se jönne át. Szabi bekapott egy rágót, és mesélni kezdett: a hangversenyterembe sok gazdag, idős hölgy jár. Akadnak közöttük magányosak, akiknek nagyon jólesik, ha egy fiatal fiú elmegy velük színházba, kávézóba, esetleg vacsorázni. Ezek a hölgyek rendkívül nagylelkűek, hiszen tudják, hogy közeledik a vég, és a hátralévő idejüket boldogan szeretnék eltölteni.

– Az egyiküknek a szőke fiúk a gyengéi. Kisfiús sárm, visszafogott stílus, kócos haj – mondta Szabi, és rám kacsintott.

Aztán valamivel halkabban folytatta.

– Persze a nagy lóvé nem ebben van. Fel kell utána menni hozzájuk.

– És mit kell ott csinálni? – kérdeztem naivan, kisfiús sármmal.

Szabi elvigyorodott. A szája elé tette két ujját, átdugta közöttük a nyelvét, és fel-alá járatta úgy öt másodpercig. Hosszú, vörös nyelve volt, a nyál halkan tocsogott ápolt, tökéletesen egyenes fogai között.

– Na? Érdekel? – kérdezte.

Még mindig a nyakkendőt szorongattam kezemben. Teljesen összegyűrtem.

– Kösz, de nem – feleltem.

Rögtön megbántam, ahogy kimondtam.

– Nem lehet rajtad segíteni, bazmeg – mondta Szabi, aztán megfordult és elviharzott.

Kihajtogattam a nyakkendőt, amennyire tudtam, aztán bezártam az öltözőszekrény ajtaját. A kijárat mellett, a falon egy papírlap fehérlett, rajta egy táblázat az előadásokkal. Vasárnap este a Varázsfuvolát adták. Nem lehet rosszabb, mint kinyalni egy öregasszonyt, gondoltam magamban. Kerestem egy tollat, beírtam a nevemet a táblázatba, aztán elindultam kifelé.

Tartalom

Első rész

(1)

(2)

(3)

Második rész

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

Harmadik rész

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

(17)

(18)

Negyedik rész

(1)

(2)

(3)

Ötödik rész

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

Hatodik rész

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-620-947-6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License