Borítószöveg

Szívmelengető olvasmány mindazoknak, akik szeretik a macskákat, és azoknak, akik csak ezután fogják megszeretni őket.

Egy homályos kiotói sikátorban, egy régi épület negyedik emeletén várja pácienseit a Nakagjó Lélekgyógyászat, ahol mindenki ugyanabban a különleges kezelésben részesül, bármi is legyen a panasza. A titokzatos klinika orvosa azt vallja, „a legtöbb gondra gyógyír a macska”, ezért egy-egy cicát ír fel a munkahelyi nehézségekkel küzdő Sútának éppúgy, mint a családjától elhidegült Kogának, vagy az iskolai beilleszkedés miatt szorongó Aobának. Bár a gyógymód kezdetben mindenkit meglep, a macskák az összes beteg életébe elhozzák a kívánt változást.

Isida Só nagy sikerű könyvében jó érzékkel ragadja meg a nagyvárosi élet sokunk számára ismerős sivár, sokszor abszurd hétköznapjait. Ebben az álomszerű történetben a macskák melegséget, reményt, misztikumot csempésznek gazdáik otthonába, segítenek nekik megismerni önmagukat, és társul szegődnek melléjük a gyógyulásban.

Fordította

Ikematsu-Papp Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

PHP Institute, Inc., Japan, 2023

Első kiadás

Copyright ©

NEKO WO SHOHO ITASHIMASU.

Copyright © 2023 by Syou ISHIDA

c/o The Appleseed Agency Ltd, Japan.

First published in Japan in 2023 by PHP Institute, Inc.

Hungarian translation rights arranged

with PHP Institute, Inc. through

Emily Books Agency LTD. and Kátai & Bolza

Literary Agents.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Ikematsu-Papp Gabriella, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Roberta Murray/Arcangel Images

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

ISBN 978-963-604-571-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Első történet

A homályos sikátor végén Kagava Súta fölpillantott az előtte magasodó épületre.

Alaposan eltévedt, de végül csak idetalált. Az épület két társasház között állt, mintha az üresen maradt résnyi teret töltötte volna ki.

– Ez volna az? – dünnyögte értetlenkedve a fiú.

Nem akarta elhinni, hogy létezik olyan hely, amit ne dobna ki egy okostelefon keresője, de így már mindent értett. Az épülethez egy árva napsugár nem sok, annyi sem ért el, az égbolt a távolban szürkéllett. A sikátor párától nyirkos, a ház régi és piszkos volt.

– Egyáltalán miféle cím ez? „A kiotói Nakagjó kerületben a Fujacsó utcán északi, a Rokkaku utcán nyugati, a Tomikódzsi utcán déli, a Takojakusi utcán pedig keleti irányba.”

Így írták le neki, ahogy a kiotói címeket szokás. Annak ellenére, hogy léteznek hivatalos körzetjelölések házszámmal, Kiotóban a várost átszelő utak nevét használják, a négy égtájba mutató irányokkal. Ha a megadott útvonalon halad az ember, egészen közel juthat a céljához, de annyira homályosak a megfogalmazások, hogy csak a helyiek képesek eligazodni.

Súta is jó ideje rótta a köröket, amikor a sokadik balkanyar után végre rábukkant az épületre. Már épp feladta volna, amikor egyszer csak észrevette a keskeny sikátort. Nem fért a fejébe, miért kell a kiotóiaknak így ködösíteni. Mivel másik prefektúrából származott, az itteni utcanevek számára nem voltak többek titkos kódjeleknél. Ez a cím is annyira nyakatekert, mintha az idegeneket igyekeznének távol tartani vele, gondolta, és felsóhajtott. Aztán kicsit összeszedte magát. Na, nem kell mindjárt így elkenődni. Attól, hogy a kecó pocsék helyen van, a bérlője még lehet rendes ember! Az sem kizárt, hogy a társasházakat húzták fel később, meg aztán kis jóindulattal rejtekhelynek is elmegy.

Az épület ajtaja nyitva állt. Lift nem volt a lépcsőházban. A síri csend és a gyér világítás kísérteties hangulatot árasztott. Ahogy Súta végigsétált a folyosón, tekintete akaratlanul is végigsiklott a kétoldalt sorakozó ajtók névtábláin. Üzletház mindenféle bolttal. Egyik sem valami bizalomgerjesztő. Mi van, ha egy nap arra ébredek, futott át az agyán, hogy én is egy ilyen összepréselt ház szűk lyukában gubbasztok, és nyugdíjasokat győzködök telefonon? E bevillanó jövőkép hatására hevesen megrázta a fejét. Azért jöttem ide, hogy ne így legyen. A folyosó végén volt a lépcső. Súta fölkaptatott a negyedik emeletre, ahol az egyik ajtón ez állt: NAKAGJÓ LÉLEKGYÓGYÁSZAT.

Az ódon, vaskos ajtó meglepően könnyen nyílt. Súta óvatosan benézett. A rendelőben egészen világos volt. Ahogy belépett, rögtön a recepcióval találta magát szemben, ám a pultban senki sem ült.

– Hahó! – szólalt meg bátortalanul, de nem érkezett válasz.

Biztosan ebédelnek. Súta keresztbe fonta a karját. Sem a telefonszámukat, sem az e-mail-címüket nem tudta, ezért nem foglalt időpontot.

– Hahó! – ismételte meg hangosabban, mire klaffogó papucsban megjelent egy nővérke. A bőre szép fehér volt, a húszas évei második felében járt.

– Tessék, mi az? – kérdezte közömbös arccal.

– Elnézést kérek. Nincs időpontom, de szeretném, ha megvizsgálnának.

– Vagy úgy, szóval páciens. Fáradjon be.

Kanszai tájszólásához a kiotóiak jellegzetes hanglejtése társult. Fiatal kora ellenére elég erős akcentussal beszélt.

Súta beljebb lépett. A váróban egyetlen fotel árválkodott, a nővér azonban nem ide, hanem a vizsgálóba vezette őt. A szoba szűkebb volt, mint a dohányzófülke Súta munkahelyén. A puritán berendezés ennyiből állt: két egyszerű forgószék, egy asztal, rajta számítógép.

Ez volna az a híres klinika? Súta egyre nyugtalanabb lett. Az összes pszichoszomatikus gyógyászat, ahova eddig járt, tágas volt, és elegáns. Nem olyan lepukkant hely, ahol az ember azon is elgondolkozik, betegye-e a lábát egyáltalán. Azon túl, hogy mindenhova időpontfoglalással lehetett csak bejutni, a vizsgálathoz szükséges űrlap kitöltése önmagában majdnem egy órát vett igénybe.

Örülök, hogy simán fogadnak, de jut eszembe, a társadalombiztosítási kártyámat el sem kérték.

A térelválasztó függönyt elhúzva egy fehér köpenyes orvos lépett be a vizsgálóba. Harminc év körüli, kellemes megjelenésű férfi volt, nőies vonásokkal.

– Üdvözlöm – szólalt meg, és halvány mosoly futott át az arcán. – Először jár nálunk, ha jól sejtem. – Kissé magas orrhangon beszélt. Nem volt bizalmaskodó, inkább barátságosan szólt Sútához, ahogy a kiotóiak szoktak. – Megkérdezhetem, honnan hallott rólunk?

– Nos – kezdett bele Súta tétovázva. Arra gondolt, hogy majd füllent valamit, de végül az igazat mondta. – Nem közvetlen ismerőstől. Egy volt munkatársam mesélt a klinikáról. Ő már nem dolgozik velünk. Az öccse feleségének az unokatestvérének az egyik céges ügyfelének az ügyfele járt ide, és nagyon dicsérte önöket.

Ezzel az erővel azt is mondhattam volna, hogy valahol hallottam róla. A madarak csiripelték. A klinika nevét mondták csak meg, ezzel a kódszerű címmel, és azt, hogy a negyedikre kell fölmenni.

Súta nem először keresett fel pszichoszomatikus gyógyászatot. Az első vizsgálatra fél évvel ezelőtt szánta rá magát.

Akkor sem remélt javulást. Csak már valamit csinálni kellett. Úgy gondolta, muszáj beleállnia a dologba, ezért fogta magát, és sorra felkereste azokat a rendelőket, amelyek a neten jó értékelést kaptak, míg végül az otthona és a munkahelye környékén lévő összes dokit végigjárta. Ezek után úgy volt vele, hogy ha szembejön egy jó ajánlás, annak is ad esélyt. Ez jött szembe. Arra persze álmában sem gondolt, hogy ilyen elhagyatott helyen talál majd rá.

Az orvos felsóhajtott, majd nyájasan megszólalt.

– Zavarban vagyok, ugyanis új pácienst nem fogadunk. Az az igazság, hogy ketten vagyunk csak, az asszisztensem meg én, és…

Súta elcsüggedt. Ez is felejtős. Folyton azt szajkózzák, hogy ők a lelki sebek gyógyítói, de amikor meg kellene hallgatni az embert, alig akad, aki megértően fordulna felé. Már épp jelezni készült, hogy inkább hagyják az egészet, amikor a doktor szeme hirtelen felcsillant, és csintalan, kisfiús mosollyal Sútára nézett.

– Tudja, mit? Mivel ajánlásra jött, most az egyszer kivételt teszek. – Súta úgy érezte, hogy a tér tovább szűkül körülötte. A doktor odafordult az íróasztalhoz, és pötyögni kezdett a billentyűzeten. – A nevét és az életkorát, legyen szíves.

A vizsgálat egyszeriben elkezdődött.

– Kagava Súta vagyok. Huszonöt éves.

– Mi a panasza? – kérdezte a doktor nyugodt hangon.

Súta feszült lett. Ez a jelenet már számtalanszor lejátszódott. Mindig ugyanúgy. Az orvosok egy darabig hallgatták, amit mond, majd miután lejárt az idő, odavetettek neki valami tessék-lássék választ. „Nehéz lehetett.” „Ne hajtsa túl magát.” Volt olyan doki is, aki valamiért tapintatosan megköszönte, hogy „ide fáradt”. Végül mindegyik felírt valami hasonló bogyót. Nem az orvos könnyített a gondján, hanem az altató.

– Én… – kezdett bele, de elhallgatott.

Álmatlanság, fülzúgás, étvágytalanság, sorolta magában. Ha a munkára gondolok, nyomasztó érzés fog el, csak kapkodom a levegőt, és éjszaka sem tudok elaludni. Á, ez így nem jó, túl általános. Súta elhatározta, hogy ezúttal pontosan fogalmaz, hogy egyszer s mindenkorra kimásszon ebből az őrületből. Ám miközben a megfelelő szavakat kereste, hirtelen kiszaladt a száján, ami a szívén volt:

– Fel akarok mondani.

– Valóban?

Súta meglepődött. Sosem tapasztalt még olyat, hogy halk motyogására az orvos azonnal válaszoljon.

– Jaj, nem! Dehogy. Nem felmondani akarok. Azon töröm a fejem, mit kellene tennem, hogy képes legyek megtartani a munkahelyemet. Egy nagy brókercégről van szó, olyanról, amilyeneket a reklámokban is látni. És hát mit mondjak, halálra dolgoztatnak…

– Mindent értek – szólt közbe a doktor derűsen. – Felírok magának egy macskát. Nézzük meg, milyen változást hoz – jelentette ki, majd nagy lendületet véve székestül megfordult. – Csitosze-szan! Hozza be, kérem.

– Máris – felelt a függöny mögül egy hang, majd az előbbi fehér bőrű nővér lépett be. Súta csak most vette észre, milyen csábos a tekintete. Nem feltűnő, inkább egyedi szépség volt. Bizalmatlan pillantást vetett Sútára, majd a doktorhoz fordult. – Nyau doktor úr, biztos benne, hogy ez a fiatalember megfelelő? – kérdezte ridegen.

– Tökéletes lesz – felelte a doktor az asszisztensénél jóval könnyedebb és szívélyesebb hangon.

A klinika sem volt szokványos, de az orvos neve, na az volt csak igazán fura!

A nővér egy kisállatszállítót tett az asztalra, majd szó nélkül eltűnt a függöny mögött. Egyszerű műanyag doboz volt, ráccsal az oldalán. Benne pedig valóban egy macska. Súta szája tátva maradt a csodálkozástól. Annyira abszurd volt a helyzet, hogy egy szót sem tudott kinyögni, csak meredten bámulta az állatot.

Ez igazi.

Sima szürke macska volt, minden különösebb jellegzetesség nélkül. A rávetülő árnyék miatt Súta nem látta jól, de mintha nagy, kerek, arany szemével őt figyelte volna gyanakodva.

– Kagava-szan, tegyünk egy próbát. Egyelőre egy hétig legyen magánál.

– Hogyan?

– Írok receptet is, azt adja majd oda az asszisztensemnek.

– Receptet? Nekem? – hebegte Súta, és egyik ámulatból a másikba esett.

– Magának hát – vágta rá a doktor, folytatva a hétköznapinak tűnő, ám cseppet sem hétköznapi beszélgetést.

– Ez egy macska? – kérdezte Súta, miközben szemét egy pillanatra sem vette le a dobozról.

– Az bizony – bólogatott a doktor, mint akinek mi sem természetesebb.

Meg kell hagyni, valóban annak tűnt, Súta mégsem volt benne biztos.

– Igazi macska?

– Persze hogy igazi. Higgye el, hatásos! Ahogy a régi mondás tartja, a macska az orvosságok királya! Azaz hogy is mondjam, többet ér bármelyik pirulánál.

Miket beszél? Súta kezdte elveszíteni a fonalat.

– Tessék, a recept – mondta a doktor, és egy cédulát nyomott a kezébe. – A recepción váltsa ki. Akkor viszlát egy hét múlva! A következő páciensem már odakint vár – tette hozzá az ajtóra mutatva. – Időpontra jött, úgyhogy ha nem haragszik…

Súta egyszeriben magához tért.

– Most esett le – tört ki belőle a nevetés –, ez ilyen állatterápiás hogyishívják!

Hú, gondolta magában, már kezdtem megijedni, de akkor csak erről van szó. Az állatok közelségével gyógyítják a lelket. Mosolygott, de a doktor rezzenéstelen arccal nézett rá. Aha, most biztos a viselkedésemet figyeli.

– Az is a kezelés része, hogy jól ráijesztenek a betegre, igaz? Értem már, miért nem található a klinikájukról sehol semmilyen információ. Megmondom őszintén, egy pillanatra bennem is megállt az ütő. Macskát receptre… Hát ez jó!

Odahajolt a dobozhoz, és bekukucskált a rácson. Tágra nyílt szempár bámult vissza rá. Súta kényszeredetten elvigyorodott. Mert az egy dolog, hogy ő nem értett az állatokhoz, de a macska is elég bizalmatlannak tűnt.

– Nagyon aranyos – mondta –, de az az érzésem, hogy nem igazán kedvel engem.

– Ő? – kérdezte a doki, és olyan közel hajolt a dobozhoz, hogy az arca kis híján a macskához ért. Súta megdermedt, de a cicát láthatóan nem zavarta a közelség. A doki ezután a doboz rácsához nyomta az orrát, és fürkészni kezdte az állatot. – Szerintem minden rendben. Igen. Azt mondja, minden rendben.

– Nem, nem azt mondja! Azt mondja, fél!

– Valóban? – hitetlenkedett a doktor, és ismét a rácshoz tapasztotta az orrát. Hogy tud ilyen közel menni hozzá? Súta hátán a hideg futkosott. – Tényleg félsz? Nincs semmi gond, ugye? – kérdezte, majd mosolyogva Sútára pillantott. – Azt mondja, gond egy szál se.

– Úgy értem… Nézze, én nem vagyok egy nagy állatbarát. Ez a szegény macska pedig nyilván irtózik a magamfajtától. Terápia ide vagy oda, én sajnálom őt.

– Ne aggódjon, a macska arra is remek hatással van, aki idegenkedik tőle. És ha most megbocsát, a következő páciensem odakint vár – tette hozzá kedélyesen, majd fölpattant, fogta a dobozt, és macskástul Súta kezébe nyomta.

– Várjon, én ezt…

– Találkozunk egy hét múlva – zárta le a beszélgetést a doktor ellentmondást nem tűrő mosollyal.

Súta se kép, se hang, a kisállatszállító dobozzal a kezében kisétált a vizsgálóból. Vagyis hát, mit szépítsük, a doki egyszerűen kipaterolta őt.

A váró fotelében senki nem ült. Ahogy Súta ott ácsorgott bambán, egyszer csak a recepció ablaka mögül egy fehér kéz nyúlt ki hívogató mozdulattal.

– Kagava-szan, erre, legyen szíves.

– Persze, máris.

Súta számára az egész olyan volt, mintha valami filmbe csöppent volna. Kamerákat keresve járatta körbe a tekintetét, miközben tétovázva a pulthoz lépett.

– A receptet – kukucskált ki a kis ablakon a nővér.

Súta engedelmeskedett, és átnyújtotta a doktortól kapott papírlapot. A nővér fogta, és eltűnt vele hátul.

A nehéz doboz bizonytalanul himbálózott. Sútát különös érzés fogta el. Utoljára általános iskolás korában tartott így a kezében élőlényt. A nyuszija volt az. A macska, annak ellenére, hogy ilyen csúnyán belerángatták ebbe a komédiába, nagyon fegyelmezetten viselkedett.

A nővér egy papírzacskóval a kezében jött vissza.

– Ez a magáé, fogja – nyújtotta ki az ablakon.

Súta, hogy a csomagot átvegye, az addig két kézzel tartott doboz alól kénytelen-kelletlen kivette az egyik kezét. A macska a mozdulattól csúszni kezdett, mire a doboz megbillent.

– Hopp, megvagy! – kapta el Súta jó reflexszel. – Bocsi, macsek. Mondja, mi van ebben a zacskóban? Elég nehéz.

– Az ellátmány. Betegtájékoztató is tartozik hozzá, olvassa át alaposan.

A nővér mindezt olyan semleges hangon közölte, hogy hiába csilingelt szépen a kiotói tájszólása, az egész csak fagyos lekoptató szövegnek tűnt.

Súta belepillantott a zacskóba. Műanyag tányérka, tálca, meg valami tápszerű volt benne. Csupa macskatartáshoz szükséges dolog. Gyanúsak nekem ezek a kellékek, ráncolta a homlokát, és egyre nyugtalanabb lett.

– Elnézést, meddig játsszuk még ezt? Kicsit túlzásnak érzem.

– Ha kérdése van, forduljon a doktor úrhoz. Minden jót.

– Én igazából…

– Viszlát.

Hiába próbálkozott, a nővér lezártnak tekintette az ügyet, így aztán Súta a csomagjaival együtt elhagyta a rendelőt. Mivel mindkét keze foglalt volt, nem kis erőfeszítésébe került kinyitni az ajtót.

Mi folyik itt? Kábultan próbálta összerakni a történéseket.

A folyosón egy rossz arcú fickó közeledett. Elhaladt Súta előtt, majd kinyitotta a szomszéd helyiség ajtaját. Súta érezte magán a tekintetét, ahogy gyanakodva végigméri őt. Attól tartott, hogy mindjárt beleköt, úgyhogy gyorsan elindult lefelé. Nem volt egyszerű mutatvány úgy lemenni a lépcsőn, hogy a doboz ne billegjen. Ahogy kilépett a szabadba, az orrát egyszeriben megcsapta a sikátor penészes szaga. Mindez tehát valóság. Beleértve a kezét húzó nehéz papírzacskót is.

A munkatársa szerint állítólag ez egy nagyon jó hely. Az öccsétől hallotta, az öccs a feleségétől, a feleség az unokatestvérétől. Ahány emberen keresztülmegy, a szóbeszéd annyiszor változik. Súta lépett egyet, majd kettőt, de a függöny nem gördült le. A hófehér nővérke sem szaladt utána, és senki sem kiabálta be, hogy „csapó!”, mint egy forgatáson.

Akkor mi ez? Valami drasztikus gyógymód? Vagy átverés? Itt vagyok betegen, a kezemben egy macskával.

Súta csak állt, és azon nevetett, hogy a csudába került ide.

Állatot szállítani nem egyszerű dolog. Nem lehet csak úgy átszaladni vele a zebrán, és a súlya miatt az sem jöhet szóba, hogy az ember hordozóstul a vállára akasztja. Az ide-oda billenő dobozzal a kezében Sútának több mint fél órába telt, mire hazaért. Nem csoda, hogy közben jól megfájdult a karja.

Amint letette a dobozt a lakás padlójára, a macska, mintha megérezte volna, hogy megérkeztek, hirtelen felélénkült, és vadul zörgetni kezdte a hordozót. Sútának megesett rajta a szíve. Nem maradhat így, örökké bezárva, gondolta, és kinyitotta a doboz ajtaját.

A macska azonban bent maradt.

– Mi az, macsek? Gyere ki nyugodtan – biztatta, de a cica csak nem jött.

Súta aggódva bekukucskált. A macska ott kuporgott a doboz hátsó falánál.

Most mit csináljak vele? Előhalászta a papírzacskót. Két azonos méretű tálkát talált benne. Ahogy megrázta a tápostasakot, csörögni kezdtek benne a szemek. Ez valami száraztáp lesz.

– Először is víz kell neked!

Súta csapvizet öntött az egyik tálkába, majd a doboz elé tette. A macska meg sem moccant.

– Várjunk csak – nyúlt a zacskóba –, van itt valami használati útmutató is.

Időnként a macskára pillantva olvasni kezdte:

– „Név: Ezüst. Nőstény, keverék. Vélhető kora: nyolc év. Etetése: reggel és este, megfelelő mennyiségben. Vize mindig legyen. Almozása: szükség szerint. Alapvetően egyedül hagyható. A könnyen félrenyelhető apró tárgyak és a törékeny tányérok, poharak legyenek elzárva. A cserepes növényekre is érdemes vigyázni. Tartsa a lakásban, ne engedje ki.”

Ennyi az egész? Súta még egyszer átfutotta, de semmi különöset nem írtak benne.

– Most nagy pácban vagyok – vakarta a fejét. – Életemben nem volt még macskám. Gondját tudom vajon viselni egy hétig?

Mit kell csinálni ezzel a lapos tálcával meg a homokkal? Ha itthon hagyom, nem fog mindenhova odacsinálni? Mennyi tápot adjak neki? És ha lekaparja itt nekem a falat?

Tiszta para az egész. Ráadásul nincs, akitől kérdezhetnék. A tálcát és a tápot megnézem neten.

Súta egy dolgot tudott: a macska nevét. Lekuporodott, és benézett a dobozba. Tekintete találkozott az aranyló szempárral.

– Ezüst vagy, ugye? Gyerünk, Ezüst, mássz ki onnan. Lány vagy, igaz? Biztosan megéheztél. Gyere, kapsz enni.

Esteledett. Az embereknek ilyenkor van a vacsoraidő, nyilván a macskáknak is.

Súta elolvasta a macskatáp hátoldalán lévő címkét. Épp az okostelefonján böngészve próbálta belőni a megfelelő mennyiséget, amikor a macska egyszer csak kidugta az orrát a dobozból.

– Na, hát itt vagy? – kérdezte meglepődve, mire a cica azonnal visszabújt. Biztosan megijedt a hangomtól. Pedig végre kimerészkedett. Súta lélegzet-visszafojtva várt. Kis idő múlva a macska ismét kinézett, félig kidugva a fejét. Sútára emelte a tekintetét, majd némán farkasszemet néztek. Nem elővigyázatosság volt ez, inkább úgy tűnt, próbára akarja tenni újdonsült gazdáját. Súta csak úgy volt képes ebben a lehetetlen pózban ülni, hogy zsibbadó lábait időnként megmozgatta. A macska végre kinyújtotta az egyik mellső mancsát. Letenni azonban nem tette le. A tekintetében ott volt: bármelyik pillanatban visszabújhat. Nagyon szépen kérlek, gyere ki. Durván elzsibbadt a lábam, dünnyögte magában Súta, és már épp kezdte megelégelni a dolgot, amikor a cica óvatosan letette a mancsát. A padlón szétterülő kis tappancs hurkás volt, mint egy csecsemő csuklója. Milyen aranyos. Még egy lépés, majd még egy, és a testet követve a hosszú farok is kisiklott a dobozból. Ejha, jó termetes. Ez volt Súta első gondolata. Igazából persze nem volt nagy, csak ő valahogy vékonyabbnak képzelte a macskákat. Mint azokban a videókban, amikben átbújnak két fal között. Ennek a bundája egy puha, szürke takaróhoz hasonlított. Súta el sem tudta képzelni, hogyan lenne képes átpréselni magát egy olyan szűk résen.

Vigyázva, nehogy felboruljon, és ezzel megijessze a macskát, Súta összeszorított foggal kinyújtotta a lábát. Az állat némán gyötrődő gazdájára ügyet sem vetve a vizestálkához somfordált. Megszagolta, majd lefetyelni kezdte belőle a vizet.

Súta zsibbadt lábát masszírozva figyelte a jelenetet. Különös érzés volt. A halkan ki-kilöttyenő víz hangja eddig nem tartozott a lakása zajai közé. A macska feszült ébersége úgy tűnt, valamelyest oldódott. Körbenézett a szobában, majd tekintete a bontatlan tápostasakon állapodott meg.

– Mindjárt adom, várj egy kicsit – mondta Súta nevetve.

A víz után jön az ennivaló. Nem is olyan bonyolult ez, gondolta, és fülig ért a szája.

Kibontotta a tasakot, és szórt a másik tálkába a macskaeledelből. A cicát a zörögve potyogó szemek sem zökkentették ki, jól nevelten ülve várakozott. Súta biztosra vette, hogy ráveti magát, de a macska lecövekelve, elkerekedett szemmel, tág pupillával követte az eseményeket.

– Tessék. Biztos nagyon finom. Egyél csak, hamm-hamm – biztatta Súta, és a kekszszerű táp egy szemét a saját szájához emelve evést imitált. A macska mozdulatlanul ült, és értetlen arckifejezéssel fürkészte Sútát.

Tiszta hülye vagyok, sóhajtott Súta, és hanyatt dobta magát az ágyára. Bár úgy tett, mint akit cseppet sem érdekel, a cica minden rezdülését figyelte a szeme sarkából.

Az állat egyszer csak odalopakodott a táppal teli tálkához, és falatozni kezdett. Az eledel halk ropogással őrlődött a fogai között. Szóval ilyen egy macska, tűnődött Súta elmélázva. Látványra erőteljes, mégis halk.

Fura érzés volt, hogy a lakásában, ahol egyedül él, most itt van egy macska. Körbenézve megállapította, hogy elég nagy a rendetlenség. A szobában mangák és játékkonzolok hevertek egymás hegyén-hátán. Jó ideje nem voltak a kezében. Hétköznap csak aludni járt haza, de szünnapokon sem kászálódott ki az ágyból déli tizenkettőnél hamarabb. Fel volt szerelve a lakása mindenfélével, valahogy mégis unalmasnak érezte.

Sehol egy szobanövény.

Mondjuk amúgy is rég kiszáradt volna.

Súta fogta magát, és hosszú idő után először rendet rakott. Az elgurult PET-palackok kupakjait és az éjjel-nappaliban vásárolt bentó evőpálcikáit kidobálta, a ruhaneműt és a magazinokat elpakolta a szoba közepéről.

Idejét sem tudta megmondani, mikor csinált utoljára bármit is, azonkívül, hogy kórházról kórházra járt.

Fura, de a takarítás kész felüdülés volt számára.

– Jaj, ne. Ezekkel is kezdenem kéne valamit – sóhajtott az asztalon heverő altatókat nézve. Az elöl hagyott pirulák látványától hirtelen kellemetlen érzés tört rá. Összeszedte és betette egy fiókba az egészet.

Miután befejezte az étkezést, a macska óvatosan körbeszaglászott a szobában. Könnyeden lépdelt, járásában nem volt semmi lomhaság. Súta fesztelenül figyelte, ahogy minden zugot felfedez. Tény, hogy a kezelést ráerőltették, de a hatása kiváló volt. Igen ám, de hol fog aludni? Fekhelyet nem kaptam hozzá. Nincs még hideg, de talán jobb lesz, ha leteszek neki egy összegöngyölt gyapjútakarót. Az is lehet, hogy bekuckózik mellém az ágyba. Miközben Súta ezen merengett, egyik pillanatról a másikra beesteledett, őt pedig úgy nyomta el az álom, hogy elfelejtette bevenni a gyógyszerét.

Súta az állatszállító dobozt magához ölelve, egy szuszra szaladt fel a negyedikre.

Berontott a Nakagjó Lélekgyógyászat ajtaján, majd levegő után kapkodva a recepcióspultra tette a dobozt. Az ablak mögött ugyanaz a barátságtalan nővérke ült, mint a múltkor.

– Beszélni szeretnék a doktor úrral – zihálta Súta. – Erről a macskáról. Ugye, cica?

– Kagava-szan. Az időpontja négy nap múlva esedékes. A macska addig magánál marad.

– Jaj, hagyjon már ezzel! – csattant fel Súta. Az ingerültségtől és a légszomjtól alig tudott összefüggően beszélni. – Nézze… Nem erről van szó! A lényeg, hogy beszélnem kell vele. Ha kell, egész nap várok.

– Nos, ha így áll a dolog, akkor fáradjon a vizsgálóba.

– Mondom, ha kell, egész nap… Tessék?

– Fáradjon a vizsgálóba – ismételte meg a nővérke, és mire a mondatot befejezte, már mással volt elfoglalva.

Súta döbbenten nézett rá. A munkahelyéről előbb hazaszaladt, majd felkapta a macskát, és lóhalálában idesietett. Úgy érezte, muszáj kiadnia magából a lelkében tomboló haragot. Most mégis kedvét szegte, hogy semmilyen ellenállásba nem ütközik.

– De én…

– A vizsgálóban legyen szíves várni – szólította fel még egyszer a nővér, majd elmerült a papírmunkában.

Súta kénytelen-kelletlen elsétált a váró egyetlen fotele előtt, majd a dobozzal a kezében leült a szűk vizsgálóban.

Érezte az ölében tartott doboz súlyát. A macska nem találta odabent a helyét. Talán az zavarta, hogy imbolyog a talaj a lába alatt.

Súta tudta, hogy nem az állat a hibás, a haragján mégsem tudott úrrá lenni. Libbent a függöny, és előlépett mögüle a doktor.

– Nocsak, Kagava-szan! Újra nálunk? Mi újság? – kérdezte gyanútlanul, mire Sútából kitört a düh.

– Kirúgtak! A munkahelyemről! E miatt a… macska miatt! – sziszegte, és erősen megmarkolta a doboz peremét. A macska is érezhette, hogy őt tartja ludasnak, ugyanis fenyegetően fújt egyet.

– Ó, hát ez nagyszerű! – kacagott fel a doktor.

Súta nem hitt a fülének.

– Ugyan miért volna az?

– Hiszen ott akarta hagyni a munkahelyét! És lám, sikerült! – örvendezett a doktor, majd elégedetten hozzátette: – Tudtam én, hogy jó választás lesz ez a macska! Az eredmény magáért beszél!

A doktor vidámsága valamelyest csillapította Súta dühét.

Na jó. Ezt most nem veszem komolyan. Különben sem végzett semmilyen beavatkozást.

Ettől függetlenül elmondom neki a panaszomat, határozta el magát, és az ölében lévő dobozt az asztalra tette.

– Eszem ágában sem volt otthagyni a munkahelyem. Élvonalbeli vállalatról van szó, örültem, hogy fölvettek, éppen azért kerestem fel magukat, mert továbbra is ott akartam dolgozni.

Az orvos félrebillentette a fejét.

– Nem azt mondta, hogy halálra dolgoztatják?

– Ugyan… Dolgozni mindenütt kell. Legyen az nagy-, közép- vagy kisvállalat, tökéletes munkahely nem létezik – hebegett Súta.

Maga is meglepődött a szavain. Azokat a semmirekellőket védem? Eddig a barátai mantrázták neki ugyanezt: „Bárhova mész, mindenhol ez van”, „Örülj, hogy megkapod fizetésed”, „Túl nagyok az elvárásaid”. Úgy tudott csak kitartani, hogy ő is ezzel győzködte magát. De most már nincs miért.

Súta lehangoltan nézett maga elé.

– Döbbenet, hogy ilyen könnyen lapátra teszik az embert. Minek tűrtem akkor idáig?

A doktor hümmögve az órájára pillantott.

– Ha gondolja, mesélje el, mi történt. Úgysincs még itt a következő páciens – javasolta megértően, de Sútának az volt az érzése, hogy közben magában jót mulat a helyzeten.

Magába roskadt. Annyira más ez a doki, mint a többi. Hiába panaszkodom, sírom el neki a bánatom, még csak meg sem próbál úgy tenni, mint aki együttérez. Fura egy figura. Igaz, lehet, hogy jobb így, mint ha tettetett kedvességgel fordulna felém. A doktor mosolyogva ült vele szemben, és csupa fül volt.

– Aznap, amikor a macskát hazavittem – kezdett bele Súta –, minden a legnagyobb rendben volt. Ezüst éjszaka is jól aludt. Reggel előkészítettem a tápot, és mint mindig, elmentem dolgozni.

Súta egyedül azon az estén érezte magát egy kicsit jobban. Másnaptól minden folytatódott szokás szerint. A vállalat taposómalma ugyanúgy szipolyozta tovább, ezen sajnos a macska sem tudott segíteni.

Milyen egyszerű lények, állapította meg Súta magában mosolyogva, miközben a falatozó állatot figyelte. Aggodalma, hogy mire felébred, teljes csatatérré változik a szobája, alaptalannak bizonyult.

A cica semmi rosszaságot nem követett el, az asztal alatt feküdt összegömbölyödve. Amint Súta kikelt az ágyból, azonnal ott termett mellette. Még csak egy nap telt el, mégis hogy hozzám nőtt. Vagy csak ilyennek képezték ki? Súta kiment a mosdóba. A macska oda is követte.

– Hát te? Mit somfordálsz itt, csak nem éhes vagy? – kérdezte tőle nevetve, mire a cica hozzádörgölőzött. Háromszögfülét behajtva meglehetősen nagy erővel nyomta a fejét Súta lábához. Előző este nem merte megérinteni, mert attól félt, hogy megkarmolja őt, de most már nem tudta figyelmen kívül hagyni ezt a hatalmas ragaszkodást.

Az ujja hegyével megérintette a homlokát. Bársonyosan sima volt. Milyen különös érzés! Súta keféhez hasonló apró sörtékre számított, de ez tapintásra teljesen más volt. A cica hirtelen fölemelte az arcát, mire Súta ijedten visszahúzta a kezét. Erre az állat a nyakát kezdte nyújtogatni, mintha azt mondta volna: simogass tovább. Súta tenyerének teljes felületével beletúrt az állat bundájába, és körkörös mozdulatokat tett.

– Hogy te milyen bolyhos vagy! – álmélkodott.

De ez nem az a plüssállatka-bolyhosság volt. Ehhez tartozott ellenállás is, amit a macska teste fejtett ki Súta simogató kezére. Mihez lehetne hasonlítani azt a kis fejet… Bolyhos volt, mint egy teniszlabda!

A macska szőre rövidnek tűnt, Súta ujjai mégis mélyen szántva futottak végig a bundán. A töve egy a szőrvégeknél még puhább, fehéres pehelyrétegből állt. Előző nap csak egy szürke macskát látott, de most közelről szemügyre véve észrevette a macskabundatengerbe finom hullámvonalakat festő halványbarna csíkokat is. Milyen szép állat! És milyen rámenős! Puhán, de határozottan dörgölőzött hozzá.

Súta végül beadta a derekát. Kitette neki a reggelit és a vizet, utána látott csak hozzá a készülődéshez.

Add állattartásra a fejed, és felborul az életritmusod!

– Ami lehet, hogy nem is olyan nagy baj – mondta ki Súta fennhangon is a gondolatait, majd leguggolt a macska mellé, és merengve figyelte, ahogy falatozik.

Mivel éjjel rendesen kialudta magát, hosszú idő óta először könnyűnek érezte a testét. A munkába azonban így sem volt kedve elindulni. Gyerünk, csak a mai napot kell túlélni.

Ezt a varázsigét mormolva győzködte magát reggelente. Ha a mai napot túléled, holnap biztosan könnyebb lesz. Nem mondhatsz fel!

Megvakargatta a lefetyelő cica homlokát, mire az behunyta a szemét. Látszott, hogy jólesik neki a törődés. Sútának volt egy olyan érzése, hogy ha túl lesz ezen a napon, az életében ezúttal tényleg új távlatok nyílnak.

Mindez azonban hiú ábrándnak bizonyult.