Első rész

1.

Árnyék lehajtotta a fejét és behúzta a vállát, hogy kisebbnek tűnjön, mint valójában, az emberek mégis kitértek az útjából, néhányan még az út túloldalára is átmentek. Talán azt hitték, kunyerálni akar tőlük, de a műanyag pohár a kezében nem pénzgyűjtésre szolgált, hanem tele volt sűrű levessel, amit az ingyenkonyháról szerzett. Az is lehet persze, hogy a járókelők egyszerűen csak félelmetesnek találták. Hetek óta nem vágta le a szakállát, és a haja már majdnem a válláig ért. A többségnél hajlott háttal is magasabb volt. Piszkos farmert, bakancsot és elnyűtt dzsekit viselt, amelynek a gallérját feltűrte, az alatta hordott pulcsi kapucniját pedig mélyen az arcába húzta. Pontosan annak látszott, aminek akart: a több ezer városi hajléktalan egyikének.

Az útjába eső első bejáraton betért a Tündérkertnek keresztelt közparkba. Az erdős, bozótos terület, amelyet keresztül-kasul szeltek az aszfaltozott, vagy csak kavicsozott séta- és kerékpárutak, nagyjából háromszáz hektárt foglalt el a központi városrész keleti peremén. A sétányokat sötétedés után is megvilágították a napenergiával működő fáklyák, de Árnyék nem használta ezeket az útvonalakat, inkább a fák között haladt, egészen a szoborparkig. A város minden részéből ide hordták össze a megmaradt alkotásokat, egykori híres emberek és történelmi események mementóit. Árnyék időnként elolvasta a neveket, amelyek nem mondtak neki semmit: Petőfi, Kossuth, Lenin, Nagy Imre. Egy elpusztult világ maradványai voltak csupán.

A Péter nevű valódi hajléktalant az egyik katonákat ábrázoló szoborcsoport talapzatánál találta meg. A férfi a negyvenes éveiben járt, de kinézett hetvennek. Piszkos, szürke haja a feje tetején megritkult, a tarkóján viszont hosszúra nőtt. Amikor mosolygott, látszott, hogy alig van foga, de egy ideje már nem mosolygott. Az oldalán feküdt, a takaróba bugyolálva, amit Árnyék pár napja hozott neki. Csak rongyos nadrágszára és sáros bakancsa lógott ki a takaró alól.

Árnyék letérdelt a férfi mellé, és finoman megérintette a vállát. Péter lassan nyitotta ki a szemét, és kábán pislogott néhányat.

– Á… te vagy az… – A hangja rekedt volt, és a néhány kimondott szó után hosszasan köhögött. Nem szólította a nevén, mert nem tudta. Árnyék hosszú ideje nem árulta el senkinek, hogy hívják, és majdnem ugyanolyan hosszú ideje nem is beszélt senkivel.

Segített felülni a beteg férfinak, és a kezébe nyomta a levest. Péter keze annyira remegett, hogy Árnyéknak végül abban is segítenie kellett, hogy a szájához emelje a poharat, és igyon. Péter úgy tíz évvel ezelőtt jelent meg a parkban, akkor még szálfa termetű férfi volt, és igen beszédes. Mostanra az utca felzabálta, ahogy mindenki mást is. Szenvedve megitta a levest, aztán lihegve a szobor talapzatának támasztotta a hátát. Árnyék elővett a zsebéből egy kötött sapkát, és átadta, a férfi pedig hálásan a fejébe húzta.

– Kösz. Azt hiszem, tüdőgyulladásom van. De a gyógyszer, amit tegnap hoztál, kicsit segített. Szerintem már nem vagyok annyira lázas.

Ez önámítás volt, és Árnyék úgy sejtette, a férfi nem gondolja komolyan, amit mond, hiszen a testéből érezhetően áradt a lázas forróság, a szeme zavarosan csillogott. Árnyék pontosan tudta, hogy Péter haldoklik, a halálos betegség szaga lengte körül.

– Itt maradsz velem egy kicsit? – kérdezte a hajléktalan.

Árnyék bólintott, és leült, aztán hagyta, hogy a férfi nekidőljön.

– Sose értettem… – Péter hangja egyre gyengült, minden második szó után szárazon köhögött, vért permetezve az állára. Árnyék nem mondta neki, hogy ne beszéljen. – Itt mindenki pusztul, elfogy… de te nem. Tíz éve ismerlek, és semmit sem változtál. Mintha csak tegnap váltál volna hajléktalanná. Azt hiszem, most már értem…

Sokáig nem szólt semmit, csak szaggatottan lélegzett.

– Add majd oda a holmimat valakinek, jó? Nem sok, de talán…

Árnyék bólintott.

– Már nem félek – folytatta a beteg. – Azt hiszem, téged az Úr küldött, szóval biztosan létezik… a másvilág. Ott talán minden jobb lesz. – Fáradtan lihegett, de még nem akarta elengedni az életet. – Bízhatnál jobban az emberekben – suttogta. – Ha elmondanád, ki vagy valójában, itt senki sem árulna el.

Árnyék továbbra sem szólt semmit, csak a kabátja ujjával letörölte a vért Péter szájáról. Ha elmondaná, valójában kicsoda, csak megvetéssel találkozna. A haldokló férfi azt gondolta, ő valami csodás, természetfeletti lény, de valójában szörnyeteg volt. Péter tovább beszélt, de egyre összefüggéstelenebbül, múltbeli eseményekről és elvesztett emberekről. Aztán csak lélegzett. Aztán már azt sem.

Árnyék lecsukta a férfi szemét, majd átnézte a halott holmiját. A többszörösen foltozott hátizsákban maroknyi egyforintost, meg húsz- és ötvenfillérest talált, néhány pólót, zoknit, alsóneműt. A pénzt a nadrágja zsebébe süllyesztette, a ruhákat majd odaadja valakinek, vagy leadja valamelyik szállón. Összehajtotta a takarót, betette a hátizsákba, a sapkát visszagyűrte a zsebébe, és lehámozta a holttestről a kabátot, amely még viszonylag használhatónak tűnt.

Egy utolsó pillantást vetett a férfira, akit tíz éve ismert, de aki még a nevét sem tudta. Nem érezte, hogy értesítenie kellene bárkit is. Majd a közterületesek vagy a szemétszállítók megtalálják, és jelzik a hatóságoknak.

Besötétedett, mire maga mögött hagyta a holttestet. A megvilágított sétányokon még mindig jártak néhányan, ezért Árnyék inkább újra a szabad összevisszaságban burjánzó fák takarásában haladt. Egy fiatal pár kézen fogva andalgott tőle néhány méterre, egy idősebb férfi pedig a kutyáját sétáltatta. Az állat gyanakodva pislogott Árnyék felé, és inkább az ellenkező irányba húzta a gazdáját. Az utak közötti részekkel a közterületesek mindig csak annyit foglalkoztak, hogy a növényzet ne foglalja el a sétányokat, egyébként viszont engedték, hogy a természet végezze a dolgát. A fák ágai szinte egymásba kapaszkodtak a magasban, alattuk pedig sűrű, bokros részek és füves területek váltogatták egymást, a talajt szinte teljesen beborította az avar.

Árnyék végül egy tisztáson állt meg, várta, hogy a park teljesen kiürüljön, közben a fák suttogását hallgatta.

– Beképzelt szemetek… – motyogta maga elé. A nap során ezek voltak az első szavai, és ezek is csak a fáknak szóltak. Manapság szinte kizárólag hozzájuk beszélt, és egyre jobban gyűlölte őket.

Árnyék hosszú percekig állt mozdulatlanul, aztán amikor egy ideje már nem érzékelt semmi mozgást, elindult a sétánnyal párhuzamosan a park északi határa felé. Itt egy szabályos kör alakú kis terecskét alakítottak ki, a közepén szökőkúttal, melynek szoborkompozíciója játszadozó tündérgyerekeket ábrázolt, hegyes fülekkel és apró szárnyakkal a hátukon. Ironikus.

A magasra nőtt fák ágai védelmező lugasként borultak a szobrok és a köréjük felállított padok fölé. A szökőkút mellett, pontosan a tér középpontjában egy különleges fa állt. Alaposan meg kellett nézni ahhoz, hogy az ember rájöjjön, valójában két fa nőtt olyan szorosan egymás mellé, hogy a törzseik szép lassan eggyé váltak, egymás köré csavarodtak elválaszthatatlanul. A két fa nemcsak zöldellt, hanem virágzott is, ami így októberben már meglepő lehetett volna, de nem érdekelt senkit. Az egyiknek kék, a másiknak piros virágai voltak, de mivel az ágaik is egymás köré tekeredtek, úgy tűnt, mintha egyetlen fának lennének kétféle színű virágai. Árnyék ezeket gyűlölte a legjobban, de mégsem tudott ellenállni a késztetésnek, hogy újra és újra visszatérjen ide.

Leült az egyik padra, szemben a fával, és egy darabig úgy bámulta, mintha a legutálatosabb élőlény lenne a világon, aztán a lábait felhúzva az oldalára feküdt a padon, hogy aludjon néhány órát.

2.

Közeledő léptek zaja ébresztette fel. Öten-hatan tértek le éppen a parkon kívüli járdáról a kaviccsal felszórt sétányra. Árnyék felkelt, és behúzódott a padok mögé, vissza a sötétségbe.

Néhány perc múlva a teret hat fiatal, bőrkabátot és farmert viselő, festett hajú férfi foglalta el. A holdfény megcsillant az acél fülbevalóikon és piercingjeiken, megvilágította a kék különböző árnyalataiban pompázó frizurákat. Egyikük kék helyett vad lilát választott. A fickók hangosak voltak és részegek.

Árnyék feszülten figyelte, ahogy a csapat letelepedett a téren. Elfoglalták mind a négy padot, ketten pedig leheveredtek a kút peremére. A beszélgetésük és hahotázásuk smirgliként dörzsölte Árnyék agyát.

– Hugyoznom kell – jelentette ki a lilahajú, és már el is kezdte kigombolni a nadrágját, majd odalépett a különleges kettős fához.

– Ezt ne csináld! – Árnyék pusztán az ösztöneitől vezérelve lépett ki a sötétből, mire a hat punk egyszerre fordult felé. A lilahajút nem hatotta meg a figyelmeztetés. Árnyék hallotta, ahogy vizel, és érezte a hozzá társuló szagot is. A keze ökölbe szorult. Ne hívd fel magadra a figyelmet! Még simán hátat fordíthatsz…

– Te vagy a bentlakásos parkőr, vagy mi a fasz? – kérdezte az egyik kékhajú vigyorogva. A lilahajú közben már fel is húzta a cipzárját, és hangosan felnevetett.

– Mit szólnál, ha megörökíteném ezt a pillanatot, he? – A srác a zsebébe nyúlt, kés villant a kezében, és a fa törzse felé mozdult.

Árnyék minden óvatosságot elfelejtett. Átvetette magát a padokon, egyetlen ugrással a lilahajú mellett termett, hátracsavarta a kést tartó karját, majd nagyot taszított a kölykön. A kés a szempillantás töredéke alatt Árnyék kezében volt, messzire a bokrok közé hajította. A vidámság eltűnt a srác arcáról, most már dühösen meredt Árnyékra, ő pedig hallotta, ahogy a többiek is mind felállnak és köréjük gyűlnek.

– Ezért kicsinálunk, te mocsok! – kiáltotta valamelyik.

Árnyék hátratolta a kapucnit a fejéről, és mély levegőt vett.

– Csak hagyjátok békén a fákat – mondta halkan. Olyan ritkán beszélt, hogy a hangja rekedt volt, és szinte fájt a torka a szavaktól.

– Lófaszt se érdekelnek a fák! – morogta a lilahajú, és Árnyékra szegezte a kését. – Te izgalmasabb célpont vagy, mint egy nyomorult fa.

A punk a hátsó zsebéből egy bokszert húzott elő. Árnyék körbepillantott a többieken. A telihold fénye mellett nem is volt szükség a fáklyákra, hogy mindent tisztán lásson. Mindegyik fiatalnál volt bokszer, hármuknál kés is. Árnyék kissé oldalra fordult, és mindkét térdét behajlította. A punkok egyszerre támadtak rá, de képzetlenek voltak és részegek, inkább csak zavarták, mint segítették egymást. Árnyék először azokra koncentrált, akiknél kés is volt. Az elsőnek kicsavarta a kezéből a fegyvert és elhajította. A másodikat ököllel orrba vágta, amitől a fiú azonnal elterült és úgy is maradt. A harmadiknak valószínűleg eltörte a csuklóját, amikor kirúgta a kezéből a kést. Valami életre kelt benne, már nem is értette, miért nem akart korábban verekedésbe keveredni. Ez olyan egyszerű volt.

Hanyagul félrehajolt egy ütés elől, megpördült, és kinyújtott kézzel, tenyérrel ütötte mellkason az oldalról érkező támadót. Nem tett felesleges mozdulatokat, minden ütés célba talált, de annyi józan esze azért maradt, hogy ne okozzon súlyos sérülést.

A villogó fények és a szirénák hangja sem zökkentette ki a küzdelemből.

Már nem is a parkban volt, hanem egy múltbéli csatatéren. Az érkező rendőrök az elméjében fekete egyenruhát viselő katonák voltak. De valamiért hiányzott a fegyver a kezéből. Az első katonát hasba rúgta, a másikat a rúgásból guggolásba érkezve, ököllel vágta gyomorszájon.

Valami a vállába mart, és az egész testén fájdalom cikázott végig. Hátranyúlt, és valamiféle vezetéket tépett ki a lapockája tájékáról. A gondolatai egy pillanatra kitisztultak. Ezek nem katonák, hanem rendőrök, és ami eltalálta, az egy rendőrségi sokkoló volt.

Ez éppen csak tudatosult benne, amikor a második sokkoló is eltalálta, ezúttal az oldalán. A fájdalom intenzív volt, az izmai görcsösen összerándultak, és térdre rogyott. Nem bánthatja a rendőröket!

Megadásra emelte a karját, de a vele szemben álló harmadik rendőr már ki is lőtte felé a sokkolót. A vezeték végén lévő apró tű Árnyék nyakába mart, az áram a nyaki verőéren keresztül mintha a szívéig futott volna le.

Azonnal elvesztette az eszméletét.

3.

Aliz az órájára pillantott, miközben végigsietett a rendőrkapitányság földszinti folyosóján. Már több mint két óra eltelt azóta, hogy a hívást kapta, de eddig nem tudott elszabadulni a kórházból. Hétvége volt, és ügyeletes vezető rezidensként minden problémával őt találták meg.

A rendőrök leterheltek voltak, de alapos kiképzést kaptak a zavart vagy betegnek tűnő gyanúsítottak kezeléséről. Aliz maga is számos ilyen tréninget tartott már, így remélte, hogy a rendőrök eléggé érzékenyek voltak, és nem okoztak nagyobb bajt. A recepciós pulthoz lépett, és türelmesen megvárta, amíg az ügyeletes befejezi a folyamatban lévő telefonbeszélgetést. A pult mögött plakát hirdette a tavaszi ünnepségsorozatot, amit Új-Európa megalakulásának huszonötödik évfordulója alkalmából rendeznek. Kicsit még korainak tűnt, de a városban egyre több helyen lehetett látni ezeket a hirdetményeket. A recepciós letette a telefont, és Alizra nézett.

– Várföldi doktor – mutatta fel Aliz az igazolványát. – Köves nyomozó hívott.

– Igen, azonnal szólok neki.

Köves nyomozó a negyvenes évei elején járt, Aliz már többször találkozott vele. Halk szavú, de határozott fellépésű, tapasztalt rendőr volt, a nő igazán kedvelte. Most nagyjából kétszer olyan kimerültnek látszott, mint amilyennek Aliz érezte magát a huszonnégy órás ügyelete vége felé járva. A férfi arcán többnapos borosta sötétlett, az ingujját feltűrte, a nyakkendője meglazítva, gyűrötten csüngött a nyakában.

– Aliz! Örülök, hogy maga van ügyeletben. Azt hiszem, ez a fickó finom bánásmódot igényel.

Kezet ráztak, aztán a nyomozó a kihallgatóhelyiségek felé indult.

– Az éjszakai járőrök szedték össze. Nyilvánvalóan hajléktalan, összeverekedett egy csapat punk kölyökkel. Pontosabban jól elverte őket. A járőrök szerint olyan volt, mint aki transzban van, nem reagált a felszólításokra, végül sokkolót kellett használniuk.

– Akkor miért nincs kórházban?

– Nem engedte, hogy megnézze az orvos. A járőrök azt mondták, háromszor is eltalálták, de ezt erősen kétlem, mert alig néhány percig volt eszméletlen. Szerintem a kollégák csak szégyellik, hogy egy láthatóan zavart hajléktalan majdnem elbánt velük. Nincs igazolványa, de talán katona lehetett. Ujjlenyomatot vettünk, de hetekbe is telhet, amíg találunk valamit a nyilvántartásban.

– És ő mit mondott?

Közben elérték a kihallgatót, és Köves kinyitotta az ajtót, előreengedve Alizt. A megfigyelő helyiségbe léptek, ahonnan egy üvegfalon keresztül láthatták a gyanúsítottat.

– Semmit. Ami azt illeti, egy árva szót sem szólt, mióta behozták.

A férfi hátrabilincselt kézzel, lehajtott fejjel ült a földhöz csavarozott fémszéken, így Aliz az arcát nem láthatta. Főleg, mivel sötét, nagyjából vállig érő, sűrű és gubancos haja függönyként takarta el. Első ránézésre fizikailag elég jó állapotban volt egy hajléktalanhoz képest. Több helyen összefoltozott pulóvert viselt, de így is látszott, hogy a felsőteste kifejezetten izmos.

– Tud még mondani valamit?

– Én rajta hagynám a bilincset – mondta a nyomozó, de amikor Aliz elé tartotta a tenyerét, engedelmesen beleejtette a kulcsot. Az ilyen helyzetekben a bizalomépítés volt az alapszabály, és nem kelthet bizalmat, ha megkötözve tartja a páciensét.

Aliz levette és felakasztotta a kabátját, a kulcsot egyelőre a farmerja zsebébe csúsztatta, aztán kinyitotta a kihallgatóhelyiség ajtaját, és belépett. A férfi azonnal felnézett rá, és mintha egyetlen pillantással felmérte volna. A szakálla ugyanolyan sötét és bozontos volt, mint a haja, de korántsem látszott olyan ápolatlannak, mint amire Aliz számított, és amilyenek eddigi tapasztalatai alapján a hosszabb ideje utcán élő és pszichésen zavart emberek szoktak lenni.

– Várföldi Aliz vagyok, orvos – mutatkozott be.

Leült a férfival szembe, az asztal másik oldalára. Az asztal ugyanúgy fémből volt, és mint a székek, ez is a padlóhoz volt rögzítve.

– Elárulja a nevét? – kérdezte.

A férfi nem válaszolt, mereven figyelt. Érdekes, szürke szeme volt. A pupillái némileg tágnak látszottak, ami lehetett a sokkolás hatása, de akár valami gyógyszeré is. Aliz az asztalra helyezte a táskáját, elővett egy kis elemlámpát meg a sztetoszkópját.

– A nyomozó azt mondta, nem akarta, hogy megvizsgálják, de szerintem fontos lenne, ha tényleg elektromos sokkolót használtak magán.

A férfi továbbra sem reagált, de határozott gyanakvással figyelte Aliz mozdulatait.

– Érti a nyelvet? – kérdezte, nem törődve a férfi hallgatásával. Feltételezte persze, hogy ezt már a rendőrök is megkérdezték.

Igaz, hogy a magyar volt az általánosan használt nyelv a központi tartományban, de gyakran lehetett találkozni olyanokkal – főleg a menekültek és a perifériáról származók között – akik egyáltalán nem, vagy csak gyengén beszélték. Sokan voltak olyanok is, akik kevert nyelvet használtak. A férfi alig láthatóan bólintott, ami némi előrelépést jelentett.

– Rendőrökre támadt, ami komoly bűncselekmény, de Köves nyomozó úgy gondolja, magának inkább segítségre van szüksége. Ezért hívott engem.

Aliz halkan, nyugodtan beszélt, és óvatos mozdulatokat tett, követve a megszokott protokollt. A férfiból sugárzott a feszültség, és Aliz értette, miért feltételezték róla, hogy katona volt. Az a hipervigilancia látszott rajta is, amely a peremvidékről visszatérő katonák jelentős részét jellemezte, csak valahogy talán még erősebben, mint Aliz korábbi páciensei bármelyikénél.

A sarokban volt egy csap és mosogató, néhány műanyag pohárral. Aliz felállt, odalépett, és megtöltött egy poharat, amelyet az asztalra tett.

– Azok a punkok a parkban megtámadták? Gondolom, ez előhozott jó néhány rossz emléket. Nem akarom bántani, itt senki sem az ellensége. Ha leveszem a bilincset, megígéri, hogy nem lesz erőszakos?

A férfi ezúttal határozottabban bólintott.

– Rendben.

Óvatos mozdulatokkal elővette a kulcsot, közelebb lépett. Minden mozdulat után várt egy pillanatot. A férfi minden rezdülését követte a tekintetével. Aliz kinyitotta a bilincset, és levette. A férfi nem moccant, kivárta, amíg Aliz visszaült a székre, csak akkor emelte fel a kezét és tette maga elé az asztalra.

– Köszönöm – mondta Aliz, értékelve a gesztust. – Igyon!

A férfi felvette a poharat, és belekortyolt. Az ujjai enyhén reszkettek.

– Meg tudja mutatni nekem, hol találta el a sokkoló? – kérdezte Aliz.

A férfi letette a poharat és a nyakára mutatott, aztán az oldalára, végül a lapockája irányába.

– Igazán fontos lenne, hogy meghallgassam a szívét. Ha háromszor is eltalálták, akkor nagyon magas a szívritmuszavar kockázata.

– Jól vagyok – mondta a férfi halkan.

Szóval tud beszélni. Alizban az is felmerült, hogy a férfi talán nem nem akar, hanem nem tud beszélni. A katonák nem ritkán tértek haza maradandó sérüléssel, és sajnos az ilyeneket érte utol leghamarabb a hajléktalanság. Nem mutatta ki a meglepettségét, teljesen természetesen kezelte, hogy a férfi végre megszólalt.

– Nem szédül?

A férfi megrázta a fejét.

– Nem lát homályosan?

Újabb fejrázás.

– Nem fájnak az izmai?

Megint csak nem. Ez utóbbit Aliz nehezen tudta elhinni, és így azt sem tudhatta, a korábbi válaszok igazak voltak-e.

– Szed valamilyen gyógyszert?

Nem.

– Esetleg olyasmit, amit nem orvos írt fel?

Nem.

– Elmondom, mi a helyzet, rendben? A kórházi elhelyezését fogom javasolni. Ha ebbe önként beleegyezik, akkor egy rendőrautó átszállítja a Központi Kórházba, és kap egy ágyat a pszichiátrián. Ott tudunk segíteni, idővel talán munkát is találunk magának. Ha nem egyezik bele, őrizetbe fogják venni. Akkor is kivizsgálják és valószínűleg akkor is a pszichiátrián köt ki, csak a zárt osztályon. Tudom, hogy nem tűnik valódi választásnak, de mégis fontos. Dönthet arról, hogy akar-e segítséget.

Ez volt az első és legfontosabb lépés, Aliz mindig törekedett arra, hogy a döntést a beteg hozza meg. A férfi látszólag ténylegesen elgondolkodott, majd bólintott, és ezt Aliz jó jelnek vette.

– Rendben. Köszönöm, hogy bízik bennem.

4.

A betegfelvételi vizsgáló úgy volt kialakítva, hogy a lehető legnagyobb biztonságérzetet nyújtsa. A falakat meleg barackszínre festették, a gyógyszerek és orvosi eszközök el voltak zárva, hogy ne rögtön azokat lássa meg a beteg, a vizsgálóasztal pedig leginkább egy kanapéra hasonlított, mintás szövetborítással. A vizsgálóhoz külön zuhanyzó tartozott, pont az ilyen esetekre, hiszen nagyon sok betegük jött az utcáról, akikre a felvétel előtt ráfért a tisztálkodás. A színezett üvegfal azt a látszatot keltette, hogy biztosítanak némi intim szférát, de valójában át lehetett látni az üvegen, ami Aliz új betege számára is egyértelmű volt. Szavak nélkül ugyan, de erőteljesen kifejezésre juttatta, hogy nem akarja levenni a ruháját.

– Itt senki sem fogja bántani – mondta Aliz immár sokadszor, ugyanazzal a türelemmel, mint először. – Nem lenne jó nyugodt körülmények között megmosakodni?

A férfi óvatos pillantást vetett a zuhanyzó irányába. Amikor a két rendőr bekísérte, Aliz látta, ahogy azonnal felmérte a terepet, mindent alaposan megszemlélt, és viszonylag nyugodtnak tűnt, de mihelyt azt javasolta neki, hogy vegye le a ruháját és zuhanyozzon le, a férfi olyan merev és feszült lett, mint akire fegyvert fogtak. Többször az ajtó felé pillantott, mintha azt fontolgatná, hogy el tud-e menekülni.

– Kérem, ne próbáljon megszökni! Azzal csak még nagyobb bajba sodorja magát. Az épület szigorú őrizet alatt áll.

A beteg vett néhány mély lélegzetet, aztán kibújt a pulóveréből. Alatta vékonyabb, hosszú ujjú pólót viselt, az alatt pedig rövid ujjú trikót. Azt magán hagyta, és kibújt a bakancsából, de minden egyes ruhadarab eltávolításával egyre lassabban mozgott. Amikor csak a nadrág és a póló maradt rajta, a szemét Alizon tartva behátrált a fürdőszobába. Az üveg olyan volt, mint a rendőrségi kihallgatóhelyiségekben, bentről nem lehetett kilátni, de kintről minden látszott. A férfi egy pillanatra sem fordított hátat Aliznak, bár már nem láthatta, és nagyon lassan levette a pólót és a nadrágot. Aliz az elhatalmasodó lelkiismeret-furdalás ellenére tovább figyelte, mert minden információra szüksége volt. A betege magas volt és izmos, nem úgy nézett ki, mint aki hosszú ideje él az utcán, inkább úgy, mint egy aktív katona. De mihelyt a ruhák lekerültek róla, úgy összehúzta magát, mint aki ütéstől tart. Azonnal a dereka köré tekerte az előkészített törölközőt, úgy lépett be a zuhany alá.

Alig néhány percet töltött a vízsugár alatt, a törölközőt végig magán tartotta. Amikor kilépett, kicserélte egy szárazra, egy harmadikkal pedig szárazra törölte magát, aztán gyorsan felhúzta a szintén odakészített kórházi pizsamanadrágot. A betegek hozhattak be maguknak saját ruhát, de akik az utcáról jöttek, azok a kórházi, fehér egyenpizsamát kapták. A férfi szorosan a mellkasához szorította a felsőrészt, úgy lépett ki a fülkéből.

– Kérem, üljön le a vizsgálóasztalra. Most már megengedi, hogy meghallgassam a szívét?

A férfi ezúttal bólintott, és Aliz gyorsan megvizsgálta. Semmi rendelleneset nem észlelt, de felírta a beteglapra, hogy később végezzenek el egy EKG-vizsgálatot is. A betege felsőteste tele volt régi sebhelyekkel, a mellkasa és a háta is. Hosszú vágásnyomoknak tűntek, de Aliz nem tudta egyértelműen beazonosítani őket. Talán egy robbanásban szerezhette? Ami azt illeti, ijesztően szabályosnak tűntek, mintha valaki szándékosan ejtette volna őket.

– Most már nyugodtan felveheti a felsőt is.

A betege láthatóan megkönnyebbült. Érdekes. Ez az egész csak még jobban megerősítette Aliz diagnózisát, hogy a férfi súlyos poszttraumás stresszben szenved. Kicsit azokra a nőkre és férfiakra emlékeztette, akik a menekülttáborok valamelyikéből kerültek ide: a legtöbbjüket súlyos atrocitások érték.

– Mára ennyi lesz, jó? Keresünk magának egy ágyat. Aludjon! Aztán holnap majd beszélünk.

A férfi megint csak bólintott.

– Árnyék – szólalt meg halkan.

– Mi?

– A nevem. Árnyék.

Aliz nem mutatta, milyen meglepőnek találja ezt a nevet, csak mosolygott. A beteglap első sorában kihúzta, hogy ismeretlen, és a helyére felírta, hogy Árnyék.

– Köszönöm, hogy elmondta.

5.

– Ez komoly?

Dana Wilkes, az ügyeletes vezető ápoló széles mosollyal bámulta a beteglapot. Dana brit menekült volt, és Aliz egyik legjobb barátja. Az idősebb nő már a Kataklizma előtt is ápolóként dolgozott. Egyike volt annak az alig tízezer embernek, aki kijutott a Brit-szigetekről, mielőtt a tenger fenekére süllyedtek.

– Az a hipotézisem, hogy katona volt – mondta neki Aliz. – Talán ez a kódneve, vagy valami becenév. Egyébként olvastam egy könyvet, még a Kataklizma előttről, amiben Árnyéknak hívták a főszereplőt. Bár azt hiszem, ő amerikai volt.

– Hát, azt biztosan állíthatjuk, hogy a betegünk nem amerikai.

Aliz visszamosolygott a barátnőjére. Amerika, a Kataklizma előtt ismert kontinensek egyike ismeretlen terület volt, senki nem tudta, létezik-e még, vagy élnek-e még ott emberek, hiszen Új-Európa a rendelkezésre álló távközlési eszközökkel semmilyen tengerentúli területtel nem tudott kapcsolatot teremteni az elmúlt harminc évben. A Kataklizma előtti repülőgépek nem működtek, hajókat indítani a kormányzat szerint túl veszélyes és költséges lett volna, így ezeket a terveket a távoli jövőbe száműzték.

– Kérlek, keress neki egy ágyat, és helyezd el!

– Persze. Egyébként a baleseti sebészetről kerestek. Itt van a cuki pasid.

Aliz erre látványosan grimaszolt.

– Kadin már nem a pasim – mondta határozottan, nem először, és úgy sejtette, nem is utoljára. Úgy tűnt, a közvetlen környezetében rajta kívül mindenki úgy gondolja, hogy ők ketten egymásnak teremtettek. – Mi történt vele?

– Nem mondták, de nem lehet súlyos, mert azt üzente, hogy megvár téged.

– Nagyszerű…

– Aztán menj haza! – Dana az órára pillantott. – Az ügyeleted két órája véget ért.

– Magnusz doktor már bent van?

– Pár perce jött meg. Mindjárt főigazgatói értekezlet lesz.

– Akkor beadom az írásos jelentést.

– Majd én. – Dana már ki is kapta a kezéből a mappát, és vadul hessegette vele kifelé. – Menj csak!

Aliznak ezután nem maradt más választása, mint lemenni a földszintre, ahol a baleseti sebészet az egész alsó szintet elfoglalta. Akár tízezer beteget is el tudtak itt látni egyszerre. Erre persze az utolsó nagy járvány óta nem volt szükség, az pedig már több mint tíz éve volt. Aliz akkor elsőéves medikushallgatóként segédkezett. Mostanság az osztálynak csak egy kis részét használták, és ez lehetőséget adott arra, hogy minden beteget külön, függönnyel elszeparált ágyon helyezzenek el. A recepcióstól megkapta a megfelelő tájékoztatást és Kadin beteglapját is. Félig olvashatatlan írással annyit rögzítettek rajta, hogy vérző fej- és kézsérülés, zúzódások. Varrást igényel. Aliz magához vett egy előre összeállított sebkezelő készletet, aztán megkereste az ágyat.

Kadin az elhúzott függöny mögött, törökülésben üldögélt az ágyon. A halántékára egy gézlapot szorított, amely alól most is szivárgott némi vér, átáztatta a pólója nyakát. A bal kézfején is átmeneti kötés volt, az is átvérzett. Mindezek ellenére vigyorogva fogadta Alizt.

– Szia, kedvesem!

A nő szó nélkül odahúzott az ágy mellé egy széket, és letette a sebkezelőkészletet az ágy melletti kis asztalra.

– Ülj az ágy szélére!

– Már egy puszit sem kapok? – kérdezte a férfi, de azért engedelmesen kibogozta a lábait, és kiült az ágy szélére.

Aliz felemelte a gézlapot a Kadin fején lévő sebről. Egy nagyjából öt centi hosszú vágás volt, körülötte duzzanattal, amely valószínűleg hamarosan sötét zúzódássá alakul.

– Mivel vágtak fejbe? – kérdezte Aliz.

– Gumibottal, azt hiszem.

– Elájultál?

– Nem. Talán egy pillanatra. De az lehet, hogy inkább a sokktól volt. Összetörték Jazit.

A fejével a háta mögé intett.

– Ne mozogj! – utasította Aliz, de azért odanézett, és látta, hogy a több mint harmincéves Nikon fényképezőgép objektívje gyakorlatilag teljesen hiányzik, a borítás pedig több helyen megrepedt. – Rendbe lehet hozni?

A fényképezőgép volt Kadin legértékesebb tulajdona, a férfi szinte élőlényként kezelte, ami abból az abszurditásból is látszott, hogy nevet adott neki.

– Talán, bár lehet, hogy olcsóbb lenne újat venni.

– Vagyis rendbe hozod.

– Hát persze.

– Belekötöttél a rendőrökbe? – terelte vissza a szót Aliz a történtekre.

– Nem rendőrök voltak, hanem a kormányzati biztonsági szolgálat mellett szolgáló katonák.

– Az még rosszabb. Tiszta hülye vagy! Megint a lezárt területek körül ólálkodtál?

– Nem ólálkodtam, hanem kutattam. Meg akartam kérdezni az épületekért felelős személyt, hogy mi folyik ott. Kideríteni, vajon igaz-e, hogy embereket szállítottak oda buszokkal, akiket a rokonaik azóta sem láttak.

– Ez csak városi legenda.

– Az, hogy szerinted a kormány tökéletes, és nem tenne semmi rosszat, nem jelenti azt, hogy ez így is van.

– Soha nem mondtam, hogy tökéletes. Azt mondtam, hogy a lehető legtöbbet teszi meg azért, hogy a dolgok jól menjenek. Nézd meg ezt a kórházat! Nézd meg a vasútvonalakat, az új épületeket, a menekültek elhelyezését! Hol varrnák össze a fejedet, ha mindez nem lenne?

Közben fertőtlenítette a sebet és a környékét, összevarrta, gézlapot tett rá, leragasztotta, aztán a figyelmét a férfi kezére összpontosította. Olyan vita volt ez, amelyre egyiküknek sem kellett koncentrálniuk, mivel különféle változatokban már megszámlálhatatlan alkalommal lefolytatták.

– Beletenyereltem az összetört objektívbe – mondta Kadin. A tenyerén számos vágás látszott, de csak egy volt igazán mély.

– Csak az egyiket kell összevarrni, de pár hétig nem nagyon fogod tudni használni a kezedet.

– Úgyis jobb kézzel írok – legyintett a férfi. – És ki fogom deríteni, mi történik ott – tért vissza az eredeti témára.

– És szerinted mégis mi?

– Nem tudom biztosan, de hajléktalanok és menekültek tűntek el. Meg néhányan azok közül, akik frissen érkeztek a peremvidékről.

– Az állam elrabolja a saját állampolgárait? Ezt gondolod?

– A másodrendű állampolgárait – mondta Kadin. – Mint amilyen én is vagyok.

– Nincs ilyen. Te egyetemet végeztél, Kadin. Újságíró vagy. Nem vagy másodrendű.

A férfi rámosolygott, de ebben a mosolyban nem a korábbi kaján vidámság látszott, hanem cinikus keserűség.

– Tudom, hogy te így gondolod. Ezért szeretlek. – Ezt teljesen természetesen mondta, pedig több hónapja szakítottak. Aliz lehajtotta a fejét, és inkább a sebre koncentrált. – De tudod, minek neveztek a biztonságiak? Söpredéknek. Gyűlölöm ezt a szót.

– Sajnálom.

Persze tudta, hogy vannak előítéletek, és Kadin sötét haja és szeme, tejeskávészínű bőre azonnal elárulta a származását. Keskeny, jóképű arca a nap végére akkor is borostás lett, ha reggel borotválkozott. A szülei Észak-Afrikából menekültek át, amikor ő még csak karon ülő csecsemő volt. Kadin élete első tizenhárom évét menekülttáborokban élte le, ebből nyolcat árvaként. Aliz értette, hogy másképp látják a világot, de csak körül kellett nézni, hogy felismerje az ember a kormányzat sikereit. Az építkezéshez pedig szabályok kellettek.

– Kész is vagyunk – mondta, amikor leragasztotta a kézsebre tett kötést. Kadin nem engedte, hogy elhúzódjon, gyengéden megfogta a csuklóját.

– Mikor végzel?

– Valójában már végeztem.

– Akkor megengeded, hogy hazakísérjelek?

Aliz csak ránézett, és Kadin rögtön elengedte a kezét.

– Nem akarok semmit, esküszöm – védekezett. – De jólesne egy baráti beszélgetés.

– Maradjunk annyiban, hogy nem hazakísérsz, hanem együtt megyünk – adta be Aliz a derekát. – Végül is majdnem szomszédok vagyunk. De előbb keresek neked egy tiszta pólót.

6.

A vonaton Kadin szokatlanul csendes volt, az ölében tartotta a törött fényképezőgépét, és nagyrészt kifelé bámult az ablakon. Aliz nem bánta, fáradt volt, és csak az ágyára vágyott.

– Tudod – szólalt meg a férfi azután, hogy átlépték a kerületük határát –, sokat gondolkodtam az elmúlt hetekben. Rólunk.

Aliz a férfira nézett, aki továbbra is a fényképezőgépet bámulta, így nem látta a szemét, csak az apró szarkalábakat a bal szeme sarkában, és azt, hogy szokása szerint a szája belsejét harapdálja, mert ideges. Ezt már annyiszor megbeszélték! Amíg együtt voltak, folyton veszekedtek, csak boldogtalanná tették egymást.

– Kadin…

– Nem úgy. Vagyis úgy is. De megértem. Igazad volt, jelenleg mindkettőnket jobban érdekel a munka, mint bármi más. De… – Hallhatóan nyelt egyet, és Aliz látta, hogy megremeg az ádámcsutkája. Elfordult, mert eszébe jutott, ahogy a szája Kadin torkához simult. Mindig is imádta a férfi nyakát csókolni. – Hiányzol – fejezte be Kadin a mondatot.

Aliz torka összeszorult, érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemében. Gyorsan pislogott. Nem fog sírni!

– Nem kell összeveretned magad azért, hogy találkozzunk – sóhajtotta. – Te is hiányzol nekem. Előbb voltunk barátok, mint egy pár. Szóval, ez rohadtul klisének hangzik, de szerintem lehetünk újra barátok.

Kadin végre felé fordult, keserédesen elmosolyodott, aztán bólintott. Az ő megállójuk következett, és Kadin a házuk ajtajáig kísérte Alizt. A férfi egy utcával odébb lakott, egy tízemeletes épületben, amelyben a Kataklizma óta nem működött a lift, ezért a legfelső emeleti lakásoknak nagyon alacsony volt a bérleti díjuk.

– Nem szédülsz? – kérdezte Aliz, mielőtt elbúcsúztak volna. – Nem szeretném, ha összecsuklanál a nyolcadikon.

– Jól vagyok.

– Holnap maradj otthon, és pihenj! Felmegyek munka előtt, viszek kaját. És komolyan mondtam: bármikor átjöhetsz. Tudod, hogy anya úgy szeret téged, mintha a fia lennél.

Kadin a szemét félig lesütve nézett rá, a mosolya kisfiúsan félénk volt. Aztán előrehajolt, és gyors puszit nyomott Aliz arcára, ő pedig önkéntelenül elnevette magát.

– Oké. Szia.

Aliz nézte, ahogy a barátja eltűnik a sarkon, aztán mosolyogva felment a lakásukhoz. A bezárt ajtón keresztül halk zene szűrődött ki, vagyis az anyja dolgozott. Munka közben mindig szólt a rádió, leginkább komolyzene, mint most is. A három szobából az egyiket műteremmé alakították, miután beköltöztek, a rádió hangja onnan jött.

– Anya, megjöttem! – kiáltotta, miközben becsukta az ajtót.

– Van túrós tészta a hűtőben – kiabálta vissza az anyja.

Aliz ledobta a táskáját, a kabátját és a cipőjét. Kivette a tésztát a hűtőből, begyújtotta a sütőt, betette a jénait, aztán benézett a műterembe.

Az anyja hosszú szoknyában és bő blúzban, mezítláb állt a festőállvány előtt, a keze szinte suhant a vászon felett. Ihletett állapotban volt. A haja kibontva majdnem a derekáig ért, de most kócos kontyban a feje tetejére volt tornyozva. Egy tájképet festett: folyót csónakokkal, madarakkal, zölden burjánzó partvonalat. A távolban a folyó vízesésként bukott alá. Az anyja valami megfoghatatlan oknál fogva imádott vízeséseket festeni. Aliz nem tudta, honnan jön ez a vonzalom, mert nem emlékezett rá, hogy valaha jártak volna bármilyen folyóparton. Talán egyszer elmehetnének kirándulni a Duna-partra.

– Nagyon tetszik.

Az anyja megfordult, széles mosoly ült az arcán. Jó volt ezt látni. Olyan sok nap volt, amikor a vállai meggörnyedtek, az arcán elmélyültek a ráncok és a szája csupán egy egyenes vonal volt: ilyenkor az elmúlt harminc év minden nehéz napja kirajzolódott a testén. Mostanában nem kellett minden fillért megszámolniuk, Aliz fizetéséből kényelmesen éltek, és az anyja végre annak szentelhette magát, amit igazán szeretett: a festésnek. A fazekaskorong és az elektromos kemence, amelyek hosszú ideig – Aliz teljes gyermekkorában – a megélhetésüket biztosították, már hónapok óta elhagyatottan álltak a szoba másik felében, és egyre több kész festmény támaszkodott a falnak. Amióta elkezdték hirdetni a november ünnepi kézművesvásárt, Aliznak többször is eszébe jutott, hogy talán bérelniük kellene egy helyet.

– Kösz. Ma kezdtem, és mindjárt kész. – Várföldi Anna felhúzta tökéletesen ívelt szemöldökét. – Fáradtnak látszol.

– Hosszú napom volt. Eszem, lezuhanyozom, aztán lefekszem. Holnap elvinném Kadinnak a maradék tésztát, ha nem gond.

– Kibékültetek?

– Abban maradtunk, hogy barátok leszünk.

– Ó, kislányom! Hát, nem baj, az is valami, gondolom. Mondd meg neki, hogy bármikor átjöhet.

– Mondtam.

– Itt mindig van elég étel neki is, hiszen alig fizetnek neki valamit annál az újságnál. Nagy szerencsénk, hogy az orvosokat ennyire megbecsülik. Neki is inkább az orvosi egyetemre kellett volna mennie, vagy mérnöknek. Újságírás, micsoda őrültség…

Azzal visszafordult a kép felé, Aliz pedig magára hagyta.

7.

Árnyék egy ötágyas szobában kapott helyet, amelyen három szobatárssal osztozott, de ők szerencsére nem sok figyelmet szenteltek neki. Egyikük, egy hatvan körüli fickó próbált beszélgetést kezdeményezni, de Árnyék hallgatása gyorsan elriasztotta, duzzogva visszamászott a saját ágyába. Árnyék kétszer is kiment a folyosóra azzal az ürüggyel, hogy a mosdót használja, de valójában felmérte a körülményeket.

A folyosó le volt zárva, a külső ajtó belépőkártyával nyílt, és rögtön az ajtó előtt, egy recepciós pult mögött két ápoló ült. Árnyék már korábban is járt a Központi Kórházban, bár nem ezen a részlegen, és nem betegként. Tudta, hogy hatalmas, összesen nyolcemeletes épület, amelynek az alapterülete is rendkívüli, nagyjából nyolcvanezer négyzetméter. Őt a negyedik emeleten helyezték el, és a lezárt folyosóról nem nyílt ajtó a lépcsőházba. Itt kizárólag betegszobák voltak, meg egy nagyobb közös helyiség.

Először is, szereznie kell egy belépőkártyát. Adódhat rá esélye, ha elviszik különféle vizsgálatokra. A doktornő azt mondta, erre csak másnap kerül majd sor, addig maximum tervezgethet. Jó lett volna aludni egy kicsit, hogy kipihent legyen, de idegen helyen volt, idegen emberek között, így nem tudott ellazulni.

Baromság volt ez az egész. A saját baromsága, amit persze ráfoghatott volna sok mindenre, például a teliholdas éjszakára, a fákra vagy a punkokra, de valójában egyedül ő volt a hibás. Ha már hagyta, hogy provokálják, legalább akkor le kellett volna állnia, amikor meghallotta a szirénákat. Ha nem engedte volna, hogy az ösztönei eluralkodjanak rajta, egyszerűen csendben marad és kivárja, amíg a punkok elmennek. Így még azt a szabályát is megszegte, hogy nem üt meg embereket.

Csak remélhette, hogy marad néhány napja, mielőtt az ellenségei rájönnek, hogy ide van bezárva. Az is elég nagy őrültség volt, hogy megmondta a nevét. De végül is pillanatnyilag elmegyógyintézetben volt, talán épp a legjobb helyen. Nem mintha bármelyik ember elhitte volna, hogy ez a valódi neve. De az ellenségei ismerték. Az a doktornő furcsán kedves volt. Régóta nem volt ilyen tapasztalata. Talán soha. A doktornő miatt egyezett bele abba is, hogy önként jöjjön a kórházba, meg azért, mert így talán lassabban fogják azonosítani, és innen könnyebb lehet megszökni is.

Az ágyon ült, fejét a háta mögötti falnak támasztotta, és lehunyta a szemét. Meddig lehet így élni? Menekülni. Elbújni a kutató szemek elől. Egyedül. Senkiben sem bízva. Senkire sem számítva. Végtelenül fáradt volt. Évek teltek el anélkül, hogy bármi változott volna, hogy megoldást talált volna bármire is. Nem most jutott először eszébe, hogy talán nem is lenne akkora baj, ha megtalálnák. Akkor véget érne ez az egész… megszűnne az állandó feszültség.

A folyosó végén kinyílt az ajtó, több ember is belépett az osztályra. Árnyék kinyitotta a szemét, de nem mozdult. Felőle érdeklődtek az egyik ápolónál. A szoba ablaka apró és rácsos volt. A rács önmagában nem jelentett volna akadályt, de esélye sem volt kiférni azon a nyíláson. Akik őt keresték, már az ajtó előtt voltak. Árnyék felkelt az ágyról és az ablak alatti falhoz húzódott, hogy valami védje a hátát.

Nem az előbb gondolt rá, hogy jobb lenne, ha elkapnák?

Most mégis felkészült a harcra.

Orvosi köpenyt viselő, köpcös, ötvenes férfi lépett be a szobába, a nyomában két megtermett férfi ápoló és két biztonsági ember, fekete egyenruhában. Ők az övükön gumibotot és kábító fegyvert viseltek. Az orvos megállt az ajtóban, és ártatlanságot mímelve maga elé tartotta a kezét. A biztonságiak keze azonban a fegyverükön volt. A három beteg némán és rémülten figyelte a váratlan eseményt.

– Magnusz Benjámin vagyok, a pszichiátriai részleg és a kórház vezetője.

A bemutatkozás felesleges volt, Árnyék már tudta, ki ő. A sötét hajú, bozontos szemöldökű férfi az egész országban közismert volt, mint a miniszterelnök egyik legfőbb bizalmasa és tanácsadója.

– Nincs szükség erőszakra. Nem akarjuk, hogy a többi beteg megrémüljön, vagy valahogy kereszttűzbe kerüljön, nem igaz? – Nyugodt, már-már hipnotikus hangon beszélt.

Árnyék rövid pillantást vetett a betegekre. Lehet, hogy a doktor csak befolyásolni akarja, de ez lehetett egy burkolt fenyegetés is. Csak hallomásból ismerte Magnuszt, de az alapján bármit el tudott képzelni róla. Nem válaszolt, de nem is mozdult, egyszerre próbálta szemmel tartani a doktort és az embereit.

– A kollégáim egyszerű emberek, akik csak a munkájukat végzik – folytatta Magnusz. – Nincsenek felkészítve egy magadfajtákra.

Árnyék nem bízott az ösztöneiben, azok általában tévútra vezették, bajba sodorták. Átgondolt tervezésre viszont jelenleg teljesen alkalmatlan volt.

– Mit akar?

Az orvost mintha meglepte volna a kérdés. Lehet, hogy arra számított, Árnyék vadállatként azonnal nekik esik.

– Én? Semmit. Számomra nem vagy túl érdekes, de a Központi Biztonsági Szolgálat körözési listáján igen előkelő helyen szerepelsz.

És persze politikailag fontos volt, hogy a KBSZ vezetőjével a miniszterelnök és a teljes kormány a lehető legjobb viszonyt ápolja. Árnyék pontosan tudta, mire számíthatna a Központi Biztonsági Szolgálat őrizetében. Megszegheti viszont huszonnégy órán belül másodszor is az esküjét? Nem akarta bántani ezeket az embereket.

– Innen nem jutsz ki. Megtettem a megfelelő biztonsági intézkedéseket.

– Mit akar, mit tegyek?

– Térdelj le, és tedd a kezeidet a tarkódra.

Árnyék engedelmeskedett.

– A véredben van az engedelmesség, nem igaz? A KBSZ teljes alkalmatlanságát mutatja, hogy eddig elkerülted a letartóztatást.

A két biztonsági őr elővette a fegyverét, és Árnyékra szegezte. Az egyik ápoló egy fecskendőt adott Magnusz kezébe, az orvos pedig Árnyék mellé lépett.

– Az adagolásban nem vagyok biztos, de mindjárt kiderül.

A tű Árnyék nyakába mélyedt. Komoly erőfeszítésébe telt, hogy ne mozduljon. Az ujjait szorosan összekulcsolta a tarkóján, de minden más izma is megfeszült, erősen az ajkába harapott. A befecskendezett szer gyorsan hatott.

– Fogd fel úgy, hogy megszabadítunk a nyomorúságtól, amit ez a félélet jelent – mondta Magnusz, de a hangja mintha egy cső másik végéből szólt volna. A cső egyre szűkebb és szűkebb lett, míg végül teljesen magába szippantotta Árnyék tudatát.

8.

– A tegnap felvett betegem nincs a szobájában.

Aliz minden napját azzal kezdte, hogy végigjárta a betegeit, és döbbenten látta, hogy Árnyék ágyát lehúzták, üresen áll. Most is Dana volt a pultnál, általában együtt voltak beosztva. Az idősebb nő azonnal keresgélni kezdett a padlótól plafonig terpeszkedő szekrényben a kartonok között.

– Úgy tűnik, Magnusz doktor átvette a kezelését – mondta, miközben átnyújtotta a vékonyka mappát. – És átvitette a zárt osztályra.

Aliz összehúzott szemmel tanulmányozta a papírt, de nem tudott meg sokkal többet, mint amit a főnővér mondott. A saját nevét áthúzták, és Magnusz doktor macskakaparásával a főorvos neve szerepelt a kezelőorvos rubrikában. Az elhelyezésnél pedig a zárt osztály, 121-es ágy.

– Magnusz doktor bent van?

– Nem, hét körül elment a parlamentbe.

Aliz becsukta és visszaadta a mappát.

– Elmegyek, megnézem – jelentette ki hirtelen ötlettől vezérelve.

– Bele akarsz avatkozni a főorvos úr betegének kezelésébe?

A szabályok ezzel kapcsolatban egyértelműek voltak: ha egy magasabb rangú orvos betegéről volt szó, az alacsonyabb beosztású kolléga csak vészhelyzet esetén, vagy külön kérésre működhetett közre a kezelésben. Jelenleg egyik eset sem állt fenn. De Aliz nem értette, miért kellett a férfit a zárt osztályra vitetni. Talán elnézett valamit? Lehet, hogy sokkal súlyosabb állapotban volt, mint feltételezte?

– Csak szeretném látni, hogy jól van-e – motyogta, maga sem értve, miért van ilyen zavarban. – Nem fogom kezelni.

Dana bizonytalanul nézett rá, de aztán megvonta a vállát. Aliz visszaadta neki a kartont, és átsétált a zárt osztályra. Itt a bejáratnál két őr ült, akik udvariasan köszöntötték. A belépőkártyán kívül a személyre szóló biztonsági kódjára is szüksége volt, be kellett ütnie befelé és kifelé menet is. Ez volt az osztály egyetlen bejárata, leszámítva a tűzlépcsőre nyíló vészkijáratot, amelyet szintén csak orvosi kóddal lehetett kinyitni. A folyosón sorakozó ajtókat ugyancsak az orvosi belépőkártya nyitotta. Minden szobában egyetlen beteget helyeztek el. A 121-es szoba majdnem a folyosó legvégén volt. Az aprócska, cellaszerű helyiségeket próbálták viszonylag barátságosan berendezni, a falat zöld levélminta borította. Keskeny ajtó nyílt a szűk mosdófülkébe, a szekrényt, a falról lenyitható asztallapot vastag szövettel burkolták be, hogy a betegek ne tudjanak ezeket felhasználva kárt tenni magukban vagy a személyzetben.

Árnyékot láthatóan erősen szedálták. Feje oldalra csuklott a vékony párnán, és mélyen, egyenletesen lélegzett. Azt a fehér kórházi pizsamát viselte, amelyet Aliz adott neki előző nap. A takarót mintha csak hanyagul rádobták volna, félig lelógott az ágyról, és csak a csípőjét takarta. Aliz így jól látta, hogy le van kötözve. Az ágyrácsot felhúzták, a beteg csuklóit és bokáit vastag, párnázott bőrszíjakkal a rácshoz rögzítették, széles bőrpántot húztak keresztül a mellkasán is, ami felébredés után megakadályozza majd, hogy felüljön.

Aliz levette az ágyra akasztott, lefóliázott beteglapot, és átfutotta. A gyógyszerkombináció meglehetősen merész volt, a beteg Klonopint és Centraxot is kapott, valamint elég nagy adag Thorazint. Magnusz írása szinte olvashatatlan volt, és az adag megjelölésnél a milligramm rövidítésnél az m betű nem is volt kivehető. Gyakorlatilag mindhárom gyógyszerből a maximális megengedett adag volt felírva, mintha a beteg súlyos pszichózisban szenvedett volna, holott ennek tegnap Aliz semmi jelét nem látta. Tényleg ekkorát tévedett volna? Ha a szakma legelismertebb alakja erre a következtetésre jutott, akkor nyilvánvalóan ez történhetett.

Aliz biztosra vette, hogy valami súlyos esemény történt, ha a főorvos ilyen dózist írt fel neki. A beteglap szerint alig egy órája kapta meg a gyógyszereket, injekció formájában.

Az olvasott információk miatt Aliz szája szó szerint tátva maradt, amikor felnézve azt látta, hogy a férfi szeme nyitva van és őt figyeli.

– El kell bújnia… – suttogta a beteg. A szavai összefolytak, Aliz nem is volt biztos benne, hogy jól értette, vagy hogy a férfi egyáltalán hozzá beszél.

– Tessék? – kérdezett vissza, és közelebb lépett az ágyhoz.

Árnyék légzése látványosan felgyorsult és szabálytalanná vált. Felemelte a fejét, legalábbis amennyire a mellkasát leszorító szíj engedte, és mintha figyelt volna valamit, aztán beleszimatolt a levegőbe, megrázta a fejét, három gyorsat pislogott, majd egyenesen Alizra nézett.

– El kell bújnia! – mondta sokkal erőteljesebb hangon, aztán megrántotta a bal csuklóját tartó szíjat, és Aliz elkerekedett szemmel nézte, amint az ágyrács recsegve meggörbül.

Aliz önkéntelenül elhátrált az ágytól. Az ajtó mellett volt egy biztonsági jelzőgomb. Ha megnyomja, a kinti ápolók egy pillanat alatt itt lesznek. Árnyék szeme arra villant.

– Ne tegye! Már a bejáratnál vannak. Ha itt találják, meg fogják ölni. Bújjon el! – A mosdó ajtaja felé intett.

Még nem hallotta ilyen hosszan beszélni a férfit, és volt valami a szemében – hiába tűnt még mindig kábának –, ami elbizonytalanította Alizt.

Az ágyrács hangosan reccsent. Aliz szeme akaratlanul odasiklott. A bőrszíjakat a szokásos géz helyett rövid lánc kötötte az ágyhoz. Még soha nem látott ilyesmit a kórházban. A korlát eltört, Árnyék bal keze kiszabadult, a lánc – végén az ágyból letört fémdarabbal – a férfi csuklóján himbálózott. Árnyék megragadta és egyetlen mozdulattal kettétépte a mellkasát leszorító, nagyjából tíz centi széles bőrpántot. Aliz bénultan figyelte ezeket a lehetetlen eseményeket. A folyosóról mintha hangokat hallott volna.

– Kérem, menjen be a mosdóba, és bármi történjék is, bármit hall vagy lát, ne jöjjön ki onnan!

A férfi hadarva beszélt, és Aliz, bármilyen sok tapasztalata volt pszichotikus, téveszmés betegekkel, elhitte neki, hogy valami veszély közeleg. Bakancsos léptek hallatszottak a folyosóról.

Aliz még egy másodpercet tétovázott – közben Árnyék a bal bokájáról is elkezdte lehámozni a béklyót –, de aztán behátrált a mosdóba, és magára húzta az ajtót, pont, amikor a betegszoba ajtaját feltépték. Aliz lekuporodott az ajtó mögött. Alul volt egy szellőzőrács, amelyen át részben láthatta, mi történik a másik oldalon.

Három pár bakancsos, fekete nadrágban folytatódó lábat látott.

– Nem azt mondták a főnöknek, hogy nem lesz magánál? – kérdezte egy mogorva férfihang.

– Mi van, félsz, hogy nem bírsz el egy ilyen korccsal? – gúnyolódott egy másik.

Súlyos puffanás hallatszott, és az egyik fekete egyenruhás a földre zuhant, közvetlenül az ajtó előtt. Aliz mozdulatlanná dermedt, ami nagy szerencse volt: ha hirtelen visszahúzódott volna, a férfi valószínűleg meghallja, de így nem is pillantott az ajtó felé, hanem azonnal felugrott. Aliz csak gyorsan mozgó lábakat látott. Az ágy recsegett, tompa puffanások hallatszottak, aztán a betege pizsamás, cipő nélküli lába is megjelent a bakancsok mellett. Az egyik fekete ruhás térdre rogyott, a másik a hátára esett, de mindketten rögtön fel is pattantak.