Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Oláh Gábor

Hatodik kiadás

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-420-4

TARTALOM

JELVÉNY ÉS JELENTÉS

Alvilági út

A költők hallgatnak

Tamás tud valamit

Jelek és nyomok

A jelmez

Az ige testté lesz

Arckép, keretben

A jelentés

UTÓHANG. SEREGHAJTÓK

A város hazatér

A jegyesek

Magyarázat

Leszámolás

Ábel naplója

Péter naplója

Nyugati szél

Az öltöző

Művészet és szerelem

JELVÉNY ÉS JELENTÉS

ALVILÁGI ÚT

Így utaztam egy napon megint az ismerős tájak felé, ahol a temetőkben koronás királyok csontvázai korhadtak, a templomokban híres képeket őriztek, a szobákban még látszott az ősök szája nyoma a régi poharakon, s az emberek szívében történt valami, ami nem tetszett Emmánuelnek.

Most lassan utaztam; nem úgy, mint legutóbb, mikor apám halálos ágyához siettem, repülőgépen, mint a szárnyas hősök az északi mítoszokban, a hír vijjogó parancsára, mert a király vagy a fő sámán beteg. Akkor még mítoszban utaztam. A gép magasan a hegyek és a városok fölött repült, s én magam s mindenki, aki hozzám tartozott, fél méterrel a föld felett éltünk, mintegy lebegtünk, elvarázsolt állapotban, zsebünkben érgörcsoldó porokkal és telekkönyvi kivonatokkal; s mégis a föld fölött. Ez volt a mítosz, mert apa haldoklott, és a Mű, a Garrenek műve veszélyben volt. De most már meghalt a sámán, s a Művet elvitte az ördög, az uzsorások és az idegenek, mint Kalb a hárfát. Most a földön utaztam: így gondoltam.

Ezért lassan utaztam, gyorsvonattal. Mint a tönkrement kártyás, mikor hazamegy a társaskörből, ahol milliókat vesztett, s otthon családtagjaival, régi, szamárfüles kártyákkal, babszemekben kezd játszani. Figyelmesen és gondterhesen utaztam; ahogy az igazi kártyás is éppen olyan figyelmesen játszik babszemekben, mint milliókban, mert a sorsban nem az eredmény a fontos, hanem a játék, ez a vad és veszélyes törvény. Néha kesztyűs kézzel megtöröltem az ablak párás üvegjét, és elolvastam az állomásneveket. Európa városai engedelmesen és készségesen jelentkeztek, Belfort, Zürich, aztán egy város a folyó mellett, melyet nem ismertem meg rögtön, mert a pályaudvart átépítették: mintha egy ismerős emberre egyenruhát húztak volna. Mikor a vonat elhagyta a pályaudvart, a város ravaszon hunyorított felém, mintegy lekapta kopaszra nyírt fejéről tányérsapkáját, s elárulta, hogy az egyenruha mögött ő él, a régi barát, a német kisváros, ahol egyetemre jártam és az erdőben énekeltem a diákokkal, a fiatal németekkel. Az erdőt is láttam, magasan a város felett, gőgös és rendezett vadságában, teuton méltóságában – szelídített fenevad, melyet az igazgatóság már szabadban is mer tartani. Nyári délután jutott eszembe, mikor egy kék szemű, szőke fürtös fiú egy tölgyfának dőlve a Haramiákból szaval. A diákok, közöttük én is, az illatos avarban ülünk, s hallgatjuk a szabadság igéit. Később mandolinozik valaki, és sört iszunk. Egyszerre, jeladásra és ütemre. Ez a szó: „szabadság” – messzire hangzik a német erdőben, a tölgyek között, mint egy hangszer érchúrjának zengése. Arra gondoltam, hogy minden a helyén van, Emmánuel és Mirza rémeket látnak.

A vonat gyorsan haladt, azzal a gépi kérlelhetetlenséggel és becsvággyal, mintha egy őrült szelleme acélba, gőzbe öltözött volna. A mozgás, a céltudatos haladás érzése a vonatban sokkal erősebb volt, mint repülőgépen. Az ember érezte a vonatban, hogy valami felé halad; a repülőgéppel csak repült az ember, akkor is, ha útjának pontos célja és időben rögzített menetrendje volt. A vonat viaskodott a földdel, amely magához kötötte: a föld vonzotta a vasat, a vasrudak görcsös kohézióval fogták és ragasztották a rohanásban is az acélkerekeket, mintha titokzatos mágnesek működnének a föld mélyében, mágnesek, melyekkel talán a halottak játszanak: mind a német, burgundi, francia halottak, akik a sínek alatt a puhább és keményebb földi rétegekben hevernek. A föld kötés volt, s most megéreztem, hogy a vonat itt erősebben tapad a földhöz, mint másutt – ezen a tájon súlyos volt a föld, a vassínek alatt erők mozdultak, melyek kemény markolással mindent magukhoz húztak, a föld felé. S megéreztem, hogy vége az ifjúságnak. Már közelebb vagyok a földhöz.

Aztán arra gondoltam, hogy talán Európa ifjúságának is vége van. Szórakozottan gondoltam erre: meg kellene beszélni Mirza Reyjel. Ez az ő szakmája volt, Európa, a népek kora, ifjúsága és halála. Én nem szerettem ezt a fogalmat. Európa valahol a térképen volt s a történelmi könyvekben. A valóságban az erdők voltak, a folyók, a régi templomok és az új gyárépületek. Mégis, volt ezer év, mikor a fogalom tapintható volt, mérges és gyermekes nemzetek torzonborz istenek oltárán feláldozták magukat – a földrész valamilyen rémes és nagyszerű gyermekszoba volt, ahol fiatal népek tomboltak, egészen új isteneknek hoztak véres áldozatokat, a kelták, gallok, a görögök és latinok, a germánok. Óriási mulatság lehetett – gondoltam. Aztán egyszerre kételkedni kezdettek a népek, Istenre néztek, az áldozatok elfinomodtak. Az istenek helyett törvények kezdettek uralkodni. A világ unalmas lett és savanyú, mint egy vasárnap délután, Birminghamben. Minden utcasarkon rendőr állott, minden gondolat előtt egy könyv őrködött, minden cselekedet előtt egy elmélet silbakolt. Az ember addig jár néhány centiméterrel a föld fölött, amíg közvetlen köze van Istenhez – így gondoltam. De most már csak vallások vannak és papok. Így nem lehet repülni. Ezért van megint ereje a földnek.

Aztán arra gondoltam, hogy a föld az alvilág; s nyugtalan lettem. Fejem a fülke vörös bársonnyal párnázott támlájának hajtottam. Szemközt tükör volt a falon, s fényképek, melyek a berlini királyi palotát és a drezdai Zwingert mutatták. Az első osztályú fülke ülései kényelmesek voltak, az utas vastag, bársonnyal göngyölt párnákon pihent. XIV. Lajos még nem utazott ilyen pompásan, pedig ő istenféle volt, a napisten egyik földi megtestesülése. Most egy gyár jelent meg az ablak előtt, az épület üvegteteje zöld fénnyel lángolt. Mindenfelé nagy rend volt. A színházakban már festették arcukat a színészek, amíg a költők, akik a drámákat írták, a földben porladtak. Mindebben volt valami anarchikus, talán éppen a nagy rend miatt, mely kívülről, görcsös erőlködéssel, összefogta az egészet. Meddig tart egy rend, melynek műveltség a neve? Nem tudtam. Ezért szorgalmasan, engedelmesen feleltem: amíg köze van a természethez, Istenhez. Minden más csak leltár. Az egész világ készlet és leltár csak, ha nincs meg benne a teremtés folyamata, az isteni, ha a tárgyak és tünemények nem tudják Istent nevén szólítani. Ez igazán egyszerű volt, mint az egyszeregy. Így füstölögtem. Ásítottam.

Fehér zekés, aranygombos pincér kopogtatott be az ajtón, fél kézzel felszolgáló tálcát egyensúlyozott: meleg húslevest, barna kenyeret, vajat és tejet s kis erős, édes, fekete sört kínált. Aztán egy nő ment végig a folyosón, az árnyékszék felé. Ártatlan és szigorú arca számonkérőn nézett be a fülke üvegajtaján, mintha előre visszautasítaná a vádat, melyet testi szükségével kapcsolatban emelhet valaki. Szürke, kockás szoknyát viselt, fehér blúzt és halványszürke, kötött mellénykét; haja az utazás rendetlenségében lazán lobogott, mintha az út a szerelmi légyott egyik válfaja lenne, mikor az ember lehúzza cipőjét, és a szenvedély összekócolja a gyengéd párviadal résztvevőinek hajzatát. A párviadal most az utazás volt: a távolság, mint egy felbuzdult szerető, keblére rántotta az utasokat. A vonat ringásában is volt valami szenvedélyes és érzéki; a szeretők testei ringanak így az ölelés ütemében.

Aztán a táj elsötétedett, és egy híd rántotta karjai közé a vonatot. Most minden zengett és rikoltott. Az anyag felelt az anyagnak, a sebesség önkívületében, mint mikor a testek a megismerés pillanatában sikoltani kezdenek. Az utazás valóban érzéki dolog: ezt most, mikor a nő eltűnt a folyosó kék lámpás homályában, közvetlenül átéreztem. Van benne egyfajta szelíd, vérfertőzéses emlék: az ember, aki útra indul, a földdel szeretkezik, s a föld egyszerre istenség és ősanya. Milyen kíváncsiak vagyunk! – gondoltam. S megborzongtam. Egy ideje így vetette magát az ember a földre, vallásos borzongással és kíváncsisággal. Valamikor közelebb volt az ember az éghez: erre gondoltam. Vagy az ég volt közelebb az emberekhez?… Például Szókratész idejében. Szókratészhez közelebb volt az ég, mint Mirza Reyhez. A kultúra soha nem lehet külön ügye az embereknek és az Istennek. Vagy összefognak, hogy megteremtsék ezt a közös vállalkozást, vagy nem lesz a kísérletekből semmi. Isten nem tud az ember nélkül alkotni – s az ember néha fellázad, vagy egyszerűen süket, nem érti, mit akar az Isten?… Néha nincs is köze Istennek a földhöz. Ilyenkor a föld nehéz lesz.

Az ország, melyen a vonat áthaladt, most, éjszaka is valamilyen görcsös tevékenység kényszerében élt. Mindenfelé fények világítottak. Egy ember ült a kivilágított ablak mögött, tussal vonalakat húzott egy fehér kartonlapon, és számokat írt. Kohók súlyos, tompán fénylő anyagot bocsátottak ki magukból, olvasztott ércet: mintha egy őskori bronzszörnyeteg hasát felmetszették volna az istenek, s most kiömlik a titokzatos állat fémvére. Egy elsuhanó város vasúti hídja alatt, egy gázlámpa tövében rendőr állott, oly nevetséges-komoly, suta tartással, mint a játék városokban a fababák. Folyó áradt a tájon át, ezüst hömpölygéssel. A parton kastélyokat, romokat, apró városokat, székesegyházakat, vadszőlővel befuttatott házakat, szőlőskerteket, sziklákat görgetett. Egyik szikla csúcsán meztelen, fiatal nő ült a holdfényben, haját fonta és énekelt. Loreley volt, most megismertem. Aztán kátrányszagot éreztem: hasas, lomha hajó pöfögött az éjszakában, a fedélzeten, a kormányos kunyhószerű, apró háza előtt négyszögletes ládában olajfa állott, s a fa magányosan utazott a holdfényben, mint egy előkelő száműzött. A táj élt az éjszakában. Szívbajos birkózó lélegzik így, nehéz légzéssel, álmatlanul.

Az élet üteme vontatott, súlyos volt e tájon. Mintha mindenfelé láthatatlan lendítőkerekek mozognának, néma szíjak hajtanák a folyót, a magányos embert, aki tussal egyenes vonalakat húzott, Loreley kezét a fésűvel, a kohókat, amint nehéz testükkel a föld fölé hajoltak, s kiáradt bendőjükből a forró, puha fém. Arra gondoltam, hogy itt nem szeretnék dolgozni. Elaludtam. Hajnalban ébredtem, a vonatablak előtt fehér ködben úszott minden, valahol fúvós hangszerekkel zenéltek, a köd eloszlott, a virágokkal meghintett réten kerek kalapos parasztok és fejkendős, piros harisnyás asszonyok közeledtek, a hegy tetején egy temető apró fakeresztjei állottak rendetlen sorban, mintha egy eltévedt, különös kecskenyáj legelne az alacsony, egytornyú templom körül. Itt dolgoznak legtöbbet, de nem szeretnek igazán dolgozni – ezt éreztem, és kidörzsöltem szememből az álmot. Itt csak menekülnek a munkába; menekülnek valami elől. Az aranyzekés pincér híg, meleg kávét hozott, tájszólással kívánt jó reggelt, a jegykezelő mintha éjjel meghízott volna, barátságos volt és udvarias. Mit is szeretnek? – ezen tűnődtem, amíg a forró, íztelen kávét hörpöltem. Aztán eszembe jutott: a halált. Csak a halált szeretik. A munka is módszer csak számukra, hogy eljussanak a halálhoz. A szerelem is, a gondolkozás is. Ezért dolgoznak olyan kétségbeesetten. Mintha kényszermunkát végeznének az életben: valamilyen irtózatos, keserves feladaton esnek túl, mert a föld nehéz számukra és köti őket, mert nem tudnak a föld fölé emelkedni, egy milliméterre sem, mert át kell dolgozni magukat e kényszermunka segítségével az életből, melyet nem szeretnek, a halálba, melyre vágynak. Mikor kimondják: „szabadság” – kéjesen megborzonganak, mert ezt értik: „halál”. Különös nép, nagyon kell figyelni.

Már reggel volt. Most városok nőttek elő a földből, olyan erővel, mint mikor egy népvándorlás korabeli verses történetben alvó óriások a hajnal kürtszavára vértbe ugranak. A városok egymás után jelentek meg a vonatablak előtt, mintha tehetetlen készséggel, parancsszóra hajnali sorfalat állanának valamilyen deklamáló végzet előtt. Ordas gyárkémények meredtek az égnek, a templomtornyok fölött s a vasúti töltés mentén hosszú sorban tolongtak a külvárosi proletár bérházak, szennyes tűzfalaikkal, vasrácsos folyosóikkal, vaksi, rongyokkal elfüggönyözött ablakaikkal, szomorú, csenevész virágcserepeikkel, mintha meztelen testükkel védenék a várost, valamilyen tehetetlenségi törvény parancsára, melyet nem tudnak megtagadni, míg a forradalom vagy egy törvény, mely erősebb, mint a forradalom, erre parancsot nem ad nekik. A tűzfalakon írógépek, gyermekhintőporok, napilapok és biztosítási társaságok nevei pompáztak, emeletmagas betűkkel. Minden városban más- és másféle színe volt az apró villamoskocsiknak, kék, sárga vagy bordóvörös, mint régen a céhek és hercegek zászlainak. A városok láthatóan nem fértek el egymás mellett, szorongtak, egymást noszogatták, mert tele voltak gyártelepekkel, bérházakkal, kesztyűkereskedésekkel, pszichoanalitikusokkal, színházakkal és mozgóképházakkal, pártirodákkal, vas- és fémművekkel, rendőri őrszobákkal, parlamentekkel, sörházakkal, imaházakkal, telekkönyvi hivatalokkal és bordélyokkal. Zsúfoltak voltak. S ők maguk is, a zsúfolt városok, telezsúfolták a tájat, mint ahogy mindaz, ami a városhoz kell, robbanásig fűtötte és dagasztotta volna az utcákat és házakat. Néha egy szobor tűnt fel: tábornok lovon, bronzból vagy emeletmagas angyal, márványból, babérággal kezében. Mindez gyorsan keringett a vonatablak előtt, rendetlenül és érthetetlenül, mint mikor a moziban elszakadt a filmszalag, s egy pillanatra valamilyen esős szürkeségben összekeverednek a ló, a színésznő, a vérpad és a szexepil.

Arra gondoltam, hogy meg kell keresni a költőket. A tükörben láttam arcom; sápadt voltam az utazástól és a kimerültségtől.

A jegyszedő belépett a fülkébe, s szótlan készséggel leemelte a hálóból a bőröndöket.

Túlzott és erőltetetten nyugtalan volt, ami most kezdődött az ablak előtt. Még nem volt neve, de már érezni lehetett, hogy név nélkül is hatalmas, mint a tenger vagy a tömeg. A sínváltók csattogtak. A vonat oly könnyen és elegánsan futott, mint az énekes, mikor a nagyária utolsó hangjegyeit énekli. Az egyetlen sínpár, melyen a vonat eddig rohant, most kiáradt, megszaporodott, negyven és ötven ágazással terjengett széjjel, mint a hegyi patak, mikor a mélybe ér és elönti a mezőt, hasznos szándékkal, amely útszéli és szomorú, mint mikor egy költő sikoltó verssorából politikai jelszót vagy valamilyen női fűző számára hírverést csinálnak. Minden csodálatosan összevágott: a sínváltók, az emberek nézése, amint a kijárat felé siettek, a feliratok a váróterem falán. Mindenfelé zászlók lengtek, mintha ünnep lenne. Zászlók között mentem a kijárat felé, és nyugtalan voltam. Sok a zászló, gondoltam. Majd ezt gondoltam: „Kedd van. Úgy látszik, itt csakugyan készül valami.” A nehéz föld húzott magához, a mélybe. Gyanakodva néztem körül. Berlinben voltam.