Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A FEJLŐDÉS KÉRDÉSE

Az olvasóhoz

Teremtés és fejlődés

A kialakulás folyama

Az ember és a kialakulás

Az előre hajtó ösztön

Az emberiség paradicsoma

Az új tökéletesség

Az első lépés

A jó és a rossz

Szellem és hit

A VALLÁS KÉRDÉSE

Vallás és fejlődés

A vallási összeférhetetlenség

Békülési kísérletek

A megbékülés alapja

A gondolatszabadság eredete

Az új erkölcsiség

Természet és erkölcs

Jézus és az új erkölcs

A SZABADSÁG KÉRDÉSE AZ EMBERISÉGBEN

A társadalmi nehézségek

Az emberiség álma

A gondolat, mint a szabadság hordozója

A szabadság lényege

A szabadság rejtélye

A rejtély megoldásának reménye

A szabadság igenje és nemje

A szabadság megvalósulása

Hogyan jutunk el a szabadsághoz

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Heinrich Lhotzky

AZ EMBERISÉG JÖVŐJE

fordította:
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-559-4 EPUB
ISBN 978-963-559-560-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első magyar kiadás:
1912

a borító Howard Russell Butler (1856 – 1934) Napfogyatkozás
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A FEJLŐDÉS KÉRDÉSE

Az olvasóhoz

Prófétai kísérletet, remélem, nem vár tőlem a nyájas olvasó. Hiszen sok prófétája van korunknak, legalább sokan olyanok, kik úgy tüntetik fel magukat, mintha próféták volnának. Tárgyam, mint időszerű elmélkedés ötlött fel bennem, mely abból az érdeklődésből sarjad ki, mely az emberre, mint olyanra irányul, - az emberre, amilyen, - nem amilyennek lennie kellene.

Ez sokszorosan elválaszt engem a kortársaim közt uralkodó irányoktól. Ők túlságosan kevésre becsülik az embert. Csak úgy veszik számba, mint körüknek, vallásuknak, különleges törekvéseiknek részesét. Az ember csak szám nekik, nem ember. Éppen csodálatos sajátossága, különálló léte megy veszendőbe, mihelyt valamely határozott törekvéshez csatolták, mint annak egyik tagját. Itt az ügy a fő, nem a személy.

Akit az ember, mint ember érdekel, annak tulajdonképpen nem szabad semmiféle zárt párthoz csatlakoznia. A pártállás elzárja a hozzáférkőzést sok emberhez, akik pedig éppen olyan értékesek, mint azok, akikhez utat nyit. Mert az ember mind értékes. Aki azonban nem csatlakozik párthoz, azt nem értik meg. Mert a valahova tartozást feltétlenül megkövetelik. Azt hiszik, hogy csakis, mint tömeg alkothatnak és az ember számukra csak egy részecskéje a tömegnek.

Ez előttem csak lassanként lett világossá, nehéz, belső küzdelmek után. Meglehetősen megismertem mindazt, amit a földön «kereszténynek» neveznek, mindebből nem egy dolgon keresztül mentem, sok dolgot átgondoltam, sokat újra átéltem és ismerem gondolatmenetének legvégső következtetéséig. Egykor azt hittem, hogy ez az igazság, vagy itt kell megtalálni. Az igazság azonban sokkal feljebb van. Mindez nagyon derék és helyes dolog, de nem «az» igazság.

Volt egyszer valaki, aki az ember titkait ki akarta kémlelni, mert segíteni szeretett volna az embereken. Ekkor éber álmot álmodott, és belelátott nemünknek gyökereibe, bele egészen az emberiség paradicsomáig. De akkor az a benyomása támadt, hogy az emberről való igazság hét mennyországgal feljebb van, mint jelenlegi léte a bolygón, és amit látott, azt nem tudta szavakba foglalni. Semmi sem jellemzi annyira helyzetünket és vallási törekvéseinket, mint ez a kis történet.

Én is ismerem a ma emberét gondolkodásában és alkotásában. Nem lehet azt mondani, hogy azok a kérdések, melyek mozgatják, vallásos jellegűek. Világi szempontok nyomulnak elébe a vallásiaknak. Nevezetesen a tudományos gondolatsorok teljesen függetlenítik magukat az egyházi mérlegeléstől. Ez előnye a mi időnknek, az emberiségnek sejtelme a szabadságról, mely más bilincset nem tűr meg, mint azt, amelyet maga rakott magára.

Azonban számtalan olyan ember is van, kit a mai idők készületlenül találtak. Látják, hogy sok régi meginog és az újat sem alakítani, sem megérteni nem tudják. Tanácstalanul ingadoznak erre-arra, bizonytalanok és könnyen dőlnek a tompa, ernyedt kétségbeesés karjaiba. Ezek az elpusztult és pusztulást tenyésztő kedélyek rettentő tömegben vannak.

És éppen rajtuk akad meg a szem. Vajon hogyan alakul az emberiség jövendője, ha a mi időnk, a legifjabb nemzedék látszólag annyi nyomát mutatja az elfajulásnak? Van-e valamilyen haladás, vagy vívmány, moly meg tud bennünket vigasztalni ama tömegnyomor miatt, mely oly sokat elzülléssel fenyeget? A nyomor bizonyára nemcsak a külső vagy testi viszonyokban van meg, számtalan embernek lelki és szellemi állapota is el van nyomorítva, minden vakító külsőség ellenére is.

Sok komoly ember tekint borús szemmel a jövőbe. Látszólag joguk is van erre. De, aki csak borúsat és nehezet lát, legalább ne beszélne róla, Elég idő van leszámolni vele, ha itt lesz. Az embernek vigaszra, erőre, örömre van szüksége az élethez. Nehéz harcát csak akkor harcolhatja meg, ha derült tekintettel nézhet előre.

Az nem olyan fontos, hogy milyen nézetünk vagy felfogásunk van erről vagy arról a dologról, vagy az egész természetről. Nézeteink felfogási képességünkhöz igazodnak. De mélyen járó különbség, hogy leigázottaknak vagy győzteseknek, szenvedőknek vagy cselekvőknek érezzük-e magunkat. Csak a derült ember találja, meg helyes álláspontját az őt környező természettel szemben.

A jövőbe vidáman tekintőknek ajánlom ezt a kis írást. Nyájas olvasó, tanulj meg jókedvűen pillantani előre és ne vezessen félre sem az egyéni nyomorúságod, sem az általános nyomorúság. Csak a jókedvű ember győzhet, pedig a győzelemre vagyunk hivatva.

Teremtés és fejlődés

Rendesen azt mondják, hogy a mai nemzedék elvetette az apák hitét, és gondolkodásában a legélesebb ellentétben áll a régiekkel. Azelőtt a világ teremtésében hittek, most a világ fejlődését akarja bebizonyítani a tudomány.

Pedig ez nem is olyan ellentét, mely teljesen kizárná egymást. Lényegileg tulajdonképpen csak a látás különbözőségéről van szó. A régiek, mint ahogy az egészen természetes, mindenütt a készet, a keletkezettet látták és ezért a változtathatatlanság benyomását nyerték. Látták a kész növényt, az elhatárolt állatfajt, mely oly zárt, hogy más fajtával nem keveredhet. Látták az embert olyannak, amilyen szemlátomást mindig volt, ameddig történetében vissza tudtak menni. Mindennek a késznek keletkezését nem képzelhették másképpen, csak a teremtési tettek által, tehát a világ teremtését és fennmaradását tanították.

Az újabbak azonban pontosabban oda néztek, és észrevették, hogy a világ «fennmaradásáról» már nem lehet szó. Semmi nem maradhat fenn, mert minden állandó kialakulási folyamatban van és folytonosan változik. Nekünk azonban csak azok a változások tűnnek szemünkbe, melyeket időmértékünkkel meg tudunk mérni, ez pedig tudvalevőleg nagyon kicsiny. Azért tartott olyan sokáig, míg az ember megtanult pontosabban látni.

Mi például nem látjuk a csillagok változását és sok álló csillagról beszélünk. Pedig egyikük sem áll megrögzítve, a fajok sem, vagy akár az ember léte.

«Minden folyásban van», mondotta már egy régi meg nem értett filozófus, de az új idő látta és megmérte ennek a kialakulási folyamatnak a gyorsaságát és ezzel új világnézetnek törte útját.

A látás különbözőségei tudvalevőleg nagyon mélyrehatók. A mai festők másképpen látnak, tehát képeik is egészen mások, mint a régebbieké. Helyesen látni, a valót látni, a legnehezebb dolgok egyike, ami sok önmegtagadást követel, teljes odaadást az ügy iránt, a magunk gondolkodásának és érzésének háttérbe szorítását. És éppen az a nagyszerű a tudományban, hogy gyakorolta ezt az önmegtagadást. Ez tanította meg arra, hogy másképpen lásson és így többet látott, mint a régiek. Látta az alakulás folyamát, melyben pihenés nélkül zuhog tova a mindenség. Megértette, hogy nincs kész dolog, és a kialakulást fejlődésnek nevezte.

És vajon nem volt-e igaza? Hiszen csak többet látott meg ezzel a valóságból, mely minket körülvesz. Hát a valóság talán nem isteni? Tehát előbbre haladt, előbbre haladt az isteninek megismerése felé. De még távolról sem látott meg mindent. Véghetetlenül sok felfedezni való van meg, és minden felfedezéssel megváltozik szemléletünk, de legalább felvidulunk előrehaladásunk láttára.

Valami értékes kijelentést Istenről mellette, vagy ellene nem mond sem a teremtés, sem a fejlődés tana. Aki Istenben csak a teremtőt látja, éppen úgy nem érte el őt, mint az, aki a fejlődés okának ismeri el, filozófiai értelemben. Istent csak átélni lehet. Ki kell nyílnia szemünknek, hogy benne és általa éljünk. Csak ennek van értéke.

Ha emberek a világot az élő Isten nélkül akarják megérteni, hadd tegyék. Előbb vagy utóbb nyilvánvaló lesz a hiba. Ha az Isten minden létnek gyökere, akkor egyszersmind célja is minden kialakulásnak és mindenki vigasztalanul áll magában mindaddig, míg el nem érte őt. De ennek a világnézethez más köze nincsen, csupán a személyes birtokállomány kérdése, életkérdés, nem gondolat-kapcsolat.

A hit és hitetlenség, ami végeredményben nem más, csak egy alakja a gondolkodásnak, nem lehet sem értékes, sem értéktelen. Csak az a fontos, ad-e életerőt? Az embernek az élethez bizonyos erőmennyiségre van szüksége. Ha ennek birtokában van, akkor az kiragyog belőle, mint életboldogság és létének kinyilatkoztatásává lesz Istenben; ha nincsen birtokában, lassankint képtelenné válik az életre; világnézete azonban olyan közömbös, akár ruhájának színe.

Az új kor mégis nagy eredményt ért el, mikor a fejlődést meglátta és követte menetét, kialakulása nyomait összeállította és kikutatta. A fejlődés tana, a teremtés tanával szemben, haladás Isten megismerésében, de nem egymást kizáró ellentét.

Az embernek kötelessége, hogy minden haladásnak utána járjon, minden körülmények között az igazságot kutassa. Még akkor is, ha olykor-olykor hamis útra tévedt, a becsületes kutatási munka az egyedüli út, mely az igazságnak elvesztett nyomára visszatalál. Ha az emberek az igazsághoz vezető úton néha különböző eredményekre jutottak és azokhoz átmenetileg ragaszkodnak, az nem arra ok, hogy egymás ellen haraggal és civakodással harcoljanak, hanem arra, hogy annál nagyobb buzgalommal kutassák magát az igazságot és minden körülmények között tiszteljék az igazság kutatóját.

A kialakulás folyama

Minden folyamatban van, semmi sincsen készen, minden fejlődésnek van alávetve. Mi a fejlődés? Folytonos változás, melyre belső és külső körülmények hatnak.

Az előbbiekhez tartoznak az időjárás és táplálják hatásai. Belső hatások ott működnek közre a fejlődésben, ahol már lelkes lény ébredt fel, tehát az állat- és embervilágban. Itt a táplálék gondja és a védekezés kényszere magával hozza a lény lassú átalakulását.

Ez a fejlődés, a mi mértékünkkel mérve, oly lassú, hogy évezredek múltak el, míg az emberiség észrevette. Különösen két dolog figyelemreméltó benne.

Az egyik egységesség. Mindenütt ugyanazok minden képzeletet túlszárnyal. Az alapelvek vannak keresztülvive, úgyhogy minden változás ugyanazt a gondolatot ábrázolja és ugyanazokból a szempontokból lesz érthetővé. Minden alakulásban nyilvánvalóan egyetlen lét működik, mely azonban egységes módon, de véghetetlenül sokféle alakban nyilvánul.

A második a fejlődés hézagtalansága. Sehol nincs hirtelen átmenet vagy váratlan új alakulat. Látszólag ugyan nem így van. A fajok mindenütt úgy látszanak, mintha alakulatok lennének. Ám, ha közelebbről vizsgáljuk is ott, hol kialakulásuknak nyomait követni lehet, nem is olyan elhatároltak, mint azt a látszat mutatja. Mindenütt vannak rendkívül finom, lebegő határok. A gyakorlatlan szem előtt rejtve vannak, de megvannak és feljogosítanak arra, hogy az alakulás folyamáról beszéljünk. A folyamnak sincsenek hézagai, ha olykor vízeséseket, örvényeket mutat is.

A látható világ, mely minket körülvesz, olyan, mint egy tarka függöny, melyből az évezredek szárnyalása közben az egyik jelenség a másik után lépett ki, nem hirtelen, hanem látható lassú kialakulásban.

Nyilvánvaló, hogy a legifjabb jelenség e bolygón az ember. Volt egy idő, amikor még nem voltak emberek, csak állatok. De voltak köztük emberhez hasonló állatok. Ember és ember között is nagy a különbség. Goethe, mint ember és a pápua, mint ember, már egyszerre fellépő különbözőségek. Évezredekre volt szükség, hogy egy Goethe keletkezhessék, ám azért a kevésbé fejlett emberek háborítatlan megmaradtak. Éppen úgy, mint ahogy a fejlődésnek minden formája bántatlanul megmaradt egymás mellett.

De olyan elmék, mint Goethe volt, kellettek, hogy legyenek, mióta emberi történet van, sőt még régebb óta. Hatalmas szellem volt az, aki a tüzet az ember szolgálatába kényszerítette, aki kenyeret készített, aki a szántóföldet termővé tette, az állatot megszelídítette és a kocsit kitalálta, a fonalat szőtte, vagy még inkább az, ki a szót írásban lerajzolta és megrögzítette. Csak kevés emberi nagyság neve ismeretes. Pedig hosszú láncokban sorakoznak évezredek folyamán.

Az emberi világ a legifjabb jelenség, mely e mögül a függöny mögül kilépett. Megismerhető története régi, de az állatvilág időszakának megmérhetetlenül hosszabbnak kell lennie. És az állatvilág előtt volt egy kor, melyben csak növényi élet volt. Ennek az időnek a hosszát mi már meg nem becsülhetjük. Olyan messze van mögöttünk, hogy a növények kialakulásának nyomai már nagyon elmosódtak. Rokonsági fokozataikról már alig tudunk valamit mondani.

És ezért mégis egységes és hézagtalan minden. Sokáig gondolkoztak azon, hol van a határ az állat és növény között. Azon is lehet gondolkozni, hol kezdődik a növény és hol végződik az ásvány.

Azonban minden életnek, bármilyen sokfélének mutatkozzék is, egyetlen egy egység az alapja, akár ember, akár állat, akár növény, mindegy: minden élőlény élő sejteknek összetétele. Az élő sejt az egyedüli épületkő, melyből minden élő organizmus föl van építve. Az első élőlény egyetlen sejt volt. Még most is vannak ilyen egysejtűek, mert a természetben lehetőleg megmarad egymás mellett mindaz, ami keletkezett.

Az eleven sejt alakulása hatalmas lépés volt a kialakulásban, de ez sem történt meg erőszakosan és hirtelen. A sejt elő van készítve a kolloid masszában, ebben a sajátságos, sem nem szilárd, sem nem cseppfolyós kocsonyás alakulatban; melyet organikus és anorganikus anyagok nemzenek. Az élő sejt ezzel van megtöltve, de magába zárt hártyával elhatárolt test. Csodálatosan egységes, megdöbbentően egyszerű és teljesen megmagyarázhatatlan az élet és az ő megjelenése.

Nyilvánvalóan előfoka már az életnek a kristály, ez a sajátságos szövedék, melyen egy szám uralkodik. A sejt megelevenedett kristály. Benne is vannak titokzatos kristályok.

A szilárd látható világnak túlnyomó tömege ásványi és jellegzetes rokonsági fokozatokat is mutat. Rendesen «holt» anyagnak nevezik. De az alkalikus föld, a nemes érez, a vasérc, az ősanyagok is rokonságban vannak egymással, szakadatlan lánc, erőszakos átmenetek nélkül, mindenütt egység a sokféleségben.

Csodás alakulási folyam, hová mégy? Titok. Honnan jössz? A minden titkok titkából, az anyagból! Kicsoda, micsoda vagy? - Vagyok!

A legnagyobb titok mindenesetre maga az anyag, amelyben minden megvan, amiből minden szőve van. Az anyag nem mindig volt olyan, mint amilyennek ma látjuk. Igen-igen nagy része láthatatlan gázokból állott, melyek csak kapcsolatuk folytán lettek láthatókká. Amit mi anyagnak nevezünk, az egy láthatatlan világ titokzatos mélyéből lépett ki. Pl. A hidrogén láthatatlan. Az oxigén is. Ha összevegyülnek, a látható folyadékot, a vizet alkotják. Éppen így láthatatlan a szénsav is, de a hidrogén, oxigén és szénsav minden élőnek épületkövei. Az anyag is alakulási folyamatban van. Senki sem tudja megmondani, hogy micsoda, senki sem tudja elpusztítani. Mennyisége mindig ugyanaz marad, csak alakjai vándorolnak szakadatlanul. Folynak.

Az anyag volt a híd az élethez; a lélekhez és szellemhez is. Mi az élet és szellem, azt nem tudjuk megmagyarázni, de minden pillanatban átéljük és tapasztaljuk. A fejlődés azt mutatja, hogy az anyag kapuján át lépett be a látható világba és itt érvényesült.

Az alakulás folyamatát, sőt az egész világot, nem magyarázni, hanem átélni kell. Nyilvánvaló, hogy minden létezőről csak az eleven benyomások láncát kell kapnunk s ezeket a saját tevékenységünkre feldolgoznunk. Ne magyarázz, hanem élj! - Ez a természet nagy parancsa.

Az ember és a kialakulás

Az alakulásnak tarka sokféleségébe van beleszőve az ember is, a legmagasabb rendű élőlény csillagunk látható világában.