részlet

© Cselenyák Imre, 2022

Szaktanácsadó
Szibler Gábor

A szöveget ellenőrizte
Vásárhelyi Lajos

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Oláh Gábor

ISBN 978 963 479 961 0

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Rusznák György
Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

szenzar.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Mári

Sárvár a nyugalom szigete ebben a dúlt országban. A vár egyik fűtött vendégszobájába fordult be Perneszith György, s mindjárt látta, hogy igaz a hír, valóban megérkezett a „vén deák”, Tinódi Sebestyén.

– Nahát, mégse járatta vélem a bolondját az a gézengúz Sibrik Máté! – örvendezett a tiszttartó. – Mikor jött meg kegyelmed, jó Tinódi uram?!

– Nincs fertályórája – emelkedett fel székéből a férfi, aki elcsigázottnak tűnt, bár szemének kíváncsi csillogása elárulta mélyében rejlő életerejét.

– Erdélyből egyenest?

– Onnan tavaly tavasszal – dobta a ládára karimás fövegét, mert idebent jó meleget adott a cserépkályha. – Mostan Kassából jövök.

Tinódi hamuszürke kamukanadrágot, mentét viselt, lábán rövid szárú csizma, melynek anyagát, színét a rátapadt sártól megállapítani lehetetlen. A két férfi biccentett, majd meglapogatták egymás vállát.

– Már azt hivénk, felfalták a medvék, hogy nagyobb bajt ne is emlegessek.

– Ezt a jópofa oldalát kedvelem uraságodnak – nevette el magát a vendég. – Mindég fel tud vidítani egy-egy találó beszólásával.

– Kegyelmed beszél! Aki egy ország kedélyének intendánsa. Ahol csak megpöngeti lantját, ottan mindjárt tanyát ver a vígság.

– Avagy a bánat – igazította ki Tinódi –, ami egyre megy – recsegő köhögés tört rá, kezét a szája elé kapta. – Az érzelem ugyanabból a patakból táplálódik, sokszor nevetünk, ha sírni kén, és rívunk a nevetnivalón – majd nagy lélegzetet vett. – Hallám, hogy a mi nagy jó urunk, Nádasdy Tamás nincsen itthon.

– Nincsen az, bizony nincs. Mozdulni sem tud nélküle már Ferdinánd.

– Bécsben szolgálja hát ügyünket.

– Szolgálja az mindenütt, áldással mondassék ki még a neve is. Penig jönne, repülne, hisz a napokban született meg kicsi fia, Ferenc, megkésett reménységünk.

– Beszélték ezt már Sárvár határában is. És a hír egész valómat örömmel tölté el, csakhogy az is fülembe juta, hogy gyöngélkedik a nagyságos Kanizsai Orsolya, kiért aggódom.

– Szerencsére a hír már elaggott, azóta jobban vagyon. Hirtelen támadt gyengeségei magszokottak nála, Fraxinus uram már ismeri gyógyításuknak módját. Hanem, deák uram, nekem most éppen őhozzá kelletik mennem, egyék, igyék kedve szerint, aztán pihenjen le, hászen alig álla a lábán. Ne legyen szégyenlős, kérhet bármit a szolgálólánytól, néki az a dolga, hogy kegyelmed kedvébe járjon – s bólogatott hozzá, mintegy erősítve szavait. – Érkezéséről említést teszek a nagyasszonynak, bizonyosra veszem, hogy alkalmatos időben hívatni fogja.

Ahogy Perneszith tiszttartó kitette a lábát, visszatért az a hajadon leányka, aki már az imént járt itt megrakni a kályhát.

– Szolgálatára kegyelmednek – pukedlizett Tinódi előtt amolyan gyakorlatlan formán. – Hozhatom-é a vacsorát?

Takarosan volt öltözködve, mint minden cseléd és szolga a sárvári várban. Nádasdy és felesége megkövetelte szűkebb otthonában és tágabb környezetében is a rendet, tisztaságot.

– Nézzél csak rám, angyalom!

A leány bátortalanul a férfi szemébe pislogott. Kék szemű, szőke hajú, alabástrombőrű tizenhat-tizenhét éves forma teremtés volt. Talán a kinti hidegtől, lévén igen csípős ősz végi idő, rózsaszínen világított pisze orra.

– Hogy hívnak?

– Kocsis Mári.

– Én meg Tinódi Sebestyén vagyok.

– Tudom ám!

– Szép vagy, mondották már?

– Miket nem mond, kegyelmed – felelte, ismét lesütve a szemét.

– No, jól van, kérem bocsánatod, ha zavarba hoztalak. Mi lenne az a vacsora?

– Sonka, szalonna, kolbász…

– Hujuj, ne is folytasd, leányom, mert még elillan a varázs! – köhintett egyet. – És bort hozol-é hozzá?

– Hozok.

– Ezt már el sem merem hinni. Siess hát, nehogy azt gondoljam, hogy csak tréfát űz vélem a sors!

És Mári teljesítette a kérést, méghozzá gyorsan. Fogantyús, ormótlan fatálcán cipelte be az ínyencségeket. Ez hiányzott Tinódinak már jó ideje. Az emlékezetes sárvári fatálca, rajta füstöltsódar, tokaszalonna, disznósajt, kolbász, hozzá kenyér, torma, vereshagyma, s pintes kancsó, amely tele borral!

– Ez való a magamfajta vándorlantosnak, aki annyit koplalt, szomjazott honában, hogy azt a gazdátlan ebek is megirigyelnék.

Tinódi az asztal mellé helyezte karszékét, és mindjárt nekiült. Kihajtva tulajdon bicskáját, nyomban lekanyarított egy tenyérnyi szelet sonkát, metszett hozzá hagymát, szelt kenyeret. De legelőbb is teletöltötte ónkupáját, s csak miután azt egy szuszra felhajtotta, harapott az étekbe.

– Hüm, de valódi íze vagyon ennek, te leány! Ülj már le ide – mutatott a mellette lévő székre –, úgy nyugalmaz a jelenléted! Ne féljél tőlem, te, van énnékem hitvesem, öt családom, ajaj. Üljél le, no!

– Nem illendő az, kérem.

– Illendő, nem illendő, mit számít az! Már csak nem fosztasz meg egy fáradt dalnokot angyali látványodtól. Hiszen bűbájjal bír szépséged, mely gyógyítá beteg lelkem s testem.

A lány tétovázott. Zavarban volt erősen, távoznia kellene, de marasztalta is a hírből már jól ismert énekmondó közvetlensége, ékes szava. Gondolt egyet, a széket odapenderítette a kályha mellé, s hirtelen rátette magát.

– Látod – mosolyodott el Tinódi, s lenyelte az első falatot –, még jobb íze lett az élésnek. Isten megjutalmaz irgalmasságodért, meglásd, hisz ki tudja, mennyi üdőt szán nekünk e földi gyehennán, mely jótéteményünket tartja számon a végítélet napjában. Hej, de régen is volt az, amikor én annyi üdős lehettem, mint te, indulva világnak. Úgy biz a, húgomasszony, bár inkább leányom, mert ugye még nem vagy mennyasszony?

– Nem vagyok – pirult el a lány.

Tinódi egyik falatot a másik után nyelte el, s közben olyan ügyesen forgatta a szavakat, hogy nem hatott nyámmogásnak. A lány négy-öt lépésnyire ült tőle, kissé rézsút, és megilletődve figyelte az étkező férfit, hallgatta szavait.

– Ohó, amikor eljöttem a pécsi atyáktól, ahol sok esztendőt tölték hasznos tanulással, már elkezdődött kárhozatos, de mégis gyönyörűséges vándorlásom, amely a mai napig is tart. Magam ura voltam én akkor is és most is, hiába tartám gazdámnak jó Török Bálintot, jó Werbőczy Imrét, Czeczei Lénárdot, vitéz Dobó Istvánt. Egyik vállamon iszák, a másikon lant, így látott engemet az Irgalmas legtöbbet odaföntrül. Igaz, ma már nem vagyok oly szegény, mint a böjti dudás, de boldogtalannak akkor sem éreztem magam, amikor nem csörgött egy huncut garas sem a zsebemben. Csak menni, szimatolni, figyelni. Isten tudja, mi hajt, vezérel örökkön. Utam során elpihentem istállóban, szénapadláson, boglyák tövében, de a ciripelős nyári rétek, ó örömem nyoszolyái valának legfőképp. Elnézdegéltem a fűszálakat, százféle muhart, dudvát, leguggolék hangyaboly mellé, alkonyatig csodálva a nyüzsgő pirinyókat. Magállítá léptem egy lebbenő pillangó, egy égben zengő pacsirta, egy beszédes formájú fa, egy üszkös rom, egy messziről üzenő harangzúgás, asszonysikoly, gyermeksírás. Ó, Uram, mily sok nyersesség lőn a te emberállat világodban – a lantos ismét töltött bort magának, felhajtotta. Majd mindenből szelt, és féloldalt rágva, másikvégről beszélve folytatta. – Háború! Háború! Mennyi temetetlen tetem, Jézus Krisztus! Zokogó özvegyek, elvadult, kódorgó gyerekek. Szívemet szorongatta a tehetetlen, keserű bánat, és akkor, kedves leányom, akkor fényesedék meg bennem a gondolat: tudatni kell a jóérzésű, békében élő keresztény feleimmel, mi történik a pogány török által letarolt siralomvidékeken…

Meleg szoba, puha ágy… nem is emlékezett rá, mikor aludt utoljára ilyen kellemben. Álmodott mindenfélét, zavarosat, semmit sem tudva kihámozni belőle. Figyelt. A sárvári élet ismert neszei, az istállóban felnyerítő lovak, az őrség kiáltásai, lándzsanyélkoppanás. Az ablakon át, amely a várudvarra nézett, a borús őszi égbolt, s a réseken szél fütyül be. Ez is mennyire jellegzetes: ahogy a szélforgatag a csörgősre száradt leveleket a falhoz csapkodja. Néha mély hangú sípján búg, aztán élesen sivít, mintha átkot szórna a közelgő télre.

Mialatt felöltözködött, azon kellett tűnődnie, milyen későn ébredt. Ily soká nem aludt ő, isten tudja mióta. Erdélyben is felkukorékolta a kakas már hajnaltájt, Kassán, Egerben, Budán is kiverte a pitymallat az ágyból. Mintha napról-napra fogyna az ereje, s mindig azt érzi, hogy akármeddig bírna aludni. Beteg, tudja, de elveti a gondolatát. Már igen régtől kínozza a köhögés, főleg így reggelente. Megesett nem egyszer, hogy kifehéredett előtte a világ, és elfogyott a levegője. Többnyire gyaloglás közben, de megesett, hogy lóháton is. Hasogat a válla, sajog a dereka, a térdébe néha olyan fájdalom nyilall, hogy majd összeroskad.

Három félszeg koppanásra, amelyre igent válaszolt, belépett Mári. Ugyanolyan friss és üde, amilyen tegnap: dudlos vászoning, vajszín fodros szoknya rajta, derekán szilvakék fonállal szegett kötényke. Tinódi már korábban is megfigyelte, hogy a Nádasdyak szolgálólányai egyazonképp öltözködnek.

– Hej, édes leányom, de fel tudod vidítani takaros formáddal az én öreg szívemet.

– Dejszen még nem is oly öreg, kegyelmed – nyelvelt vissza. Aztán merészségétől zavarba jött, elpirult, babrálni kezdte fehér fityuláját. – Hozhatom uraságodnak a reggelit?

Tinódi esze máshol járt.

– Hogyan véled, leányom, a nádorunk mikorra várható?

– Az úrasszony abban reménykedik, hogy a karácsonyt itthon tölti hites ura.

Tinódinak ez Kanizsai Orsolyát jutatta eszébe, akit módfelett szeretne megismerni.

– Perneszi György nem szólott még?

– Nem is láttam ma. Hozhatom deák uramnak a früstököt?

– Hozzad, leányom!

Milyen jó illattal perdült, s még ízesebb szagokkal tért meg. Hozott meleg tejet cipóval, tepertőt is melléje. Hanem valami hiányzott a fatálcáról.

– Csak nem fogyott el a Nádasdy uram bora?

Mári csodálkozva nyitotta rá nagy kék szemét.

– Az sosem fogy ki, kérem.

– Akkor hová lett?

A lány most értette meg, elmosolyodott.

– A szakácsné asszony azt mondotta, reggelire, tej mellé nem való bor.

Tinódi ravaszkásan hunyorgott.

– Nincs ez benne a Bibliában. Na, eredj csak, mondjad meg a szakácsnénak, hogy Tinódi Sebestyén borral szereti a napját kezdeni.

Elgondolkodott. Ő, akinek a tarisznyájában a hangya is éhen döglött, az ne restelkedjen. Tudjon kérni, hogy meghallgattasson, s kielégíttessen. Ki tudja, mennyi szükségben lesz még része.

Megkapta a bort, mindjárt fel is hajtott belőle egy bögrével, dehogy esett arra rosszul a tej, a tepertő. Jó étvággyal evett, a szolgáló nézte.

– Neked nincsen dolgod, leányom? – kérdezte kegyesen. – Mer’ nem szükséges engem mindég őrizni.

– Azt mondotta a tiszttartó úr, hogy Tinódi uram minden kívánságát lessem.

– Én ennek igazán örvendek – bólintott a férfi –, mert olyan megtisztelő nékem, hogy egy ilyen szép hajadon gerlice közös levegőt szí’ vélem, hogy azt ki sem tudom fejezni.

Később a deák az ablakhoz tolta a kisasztalt – kilátni csak úgy lehetett, ha felállt, és a párkányra könyökölt –, kiszedegette iszákjából irományait, melyeket erdélyi útjáról jövet vetett papirosra, s elmélyedt bennük. Majd a kalamáris is előkerült, és vizsgálat alá vette lúdtollait.

– Tudol nékem szerezni libatollat, leányom? Ezek már biz elhasználódtak.

Mári kisvártatva hozott az énekmondónak egy marékra való lúdtollat.

– Hohó, ez két esztendeig is elég lesz! Csak győzze az elmém.

Tinódi olvasgatott, néha belejavított korábbi írásaiba, a lány egy kosár fahasábot cipelt be, s rakott belőle a tűzre, amely ki sem aludt az éjszaka. Rá-rásandított az énekmondóra, kíváncsian, talányosan: ő még nem látott ilyen férfit, aki ennyit tud vizsgálódni papirosokon, s olykor fejét csóválva beleír, újraolvassa, ismét tintába mártja kihegyezett lúdtollát.

– Te, leány – tekintett föl hirtelen –, nem fogsz te meghűlni, ha így ki-be jársz?

– Nem megyek én ki. Csak a folyosón meg a konyhán járok. Behozza nékem a fát Mikó.

– Jól vagyon. Csak eszembe jutott a fiam, Farkas. Megfázította magát, a tüdejére ment, és vége lett szegénynek.

– Hány esztendős vala?

– Tizennégy.

– Ah! Ő a legidősebb?

– Ő.

– Családja Kassában él?

– Ott.

A szolgáló most úgy gondolta, nem alkalmatlankodik.

– Bármi óhaja lenne kegyelmednek, csak kiáltson. Meghallom én azt.

– Így teszek, lányom.

Tinódi örült is, meg nem is, hogy Mári elillant. De ha már így esett, legalább ismét megszeretgeti legbecsesebb kincsét, amiért valójában ide vezetett útja. Iszákja mélyéből előszedett egy veretes, bőrfedelű könyvet. Hoffgreff György kolozsvári nyomdász becses munkáját, amelybe azonban az ő szelleme vagyon bézárva. Akárhányszor kézbe veszi, átjárja a büszkeség, nem tud betelni vele. Mindjárt olvasni kezdte, ahogy minden alkalommal, a fedőlap szövegét:

Cronica, Tinodi Sebestien szörzese. Elsö reszebe Ianos kiral halalatul fogua ez esztendeig Dunan innet Erdel orszaggal löt minden hadac, veszödelmec reuidedön szép notakual enökbe vadnac. Mas reszébe külömb külömb idökbe és orszagokba löt dolgoc, istoriac vannac. Colosvarba 1554. esztendőben.

Tartalom

Mári

Kanizsai Orsolya

Gólyavár

Emma

Vejtitől Szigetvárig

Kata

A csecsemő

Török Bálint

Buda török kézen

Tévelygés

Nagyszombat

Lantszó

Kassa

Az elhívatás

Bátor

Egri diadal

Cronica

Kolozsvár

Sárvár

Epilógus

A regényben előforduló személyek, idegen szavak, régies magyar kifejezések

Felhasznált irodalom

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto – Apache License 2.0