Kemény Zsigmond

Gyulai Pál

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-087-3

ELSŐ RÉSZ

1

Úgy lőn, mint Báthory István, Lengyelország királya rendelte.

A gyulafehérvári székesegyház padlazata és falai fekete szőnyeggel vonattak be. Mindenik oldalon négy-négy ezüstkereszt függött, összeállítva Kristóf vajdának – kinek temetése tartatik – családcímeréből.

A bú-állvány ébensötét bársonyban díszlett. Rajta a négy szögleten négy szék volt fekete könyöklővel és vánkosokkal. Az egyiken ült Cyril páter, az Ágoston-, a másodikon Manno páter, a minorita szerzet tagja, a harmadikon Félix, a Benedek-, és a negyediken Alfonso, a Jézus-rendből. Mindenik szent férfiúnak hosszú olvasó volt kezében, és arca alámélyedett, míg az ájtatos ajkakat halk, de fogyhatatlan ima mozgatta. Az új fejedelem és a lengyel követ számára hasonlólag a bú-állványon jelöltetett ülőhely.

Reggel tíz órakor minden harang megkondult. Öt perccel később a várfalakról húsz ágyú dörgött.

Ekkor a fejedelmi udvarból kivitetett a halott.

A gyászkíséret következő vala:

Elöl ment két főrangú lovag: Gálfi János és Gyulai Pál. Hollószín méneikről sötét uszály folyt le, csókdosva a szeplőtlen fehér havat, mert február 13-ának koránya a sanyarú tél új lemezével vonta be az utcákat.

Gálfi a nagy fekete zászlót tartá kezében, melyen a halálváz kiszáradt lábaival a Báthory-címerre tapad; a selyemszövet másik lapjára egy művészi ecset a feltámadás képjeleit rajzolta.

Gyulai jobbjában óriás lándzsát hordozott sötét lobogóval, míg balját nehéz paizs terhelte.

E lovagok mellén és hátán viszont a néhai fejedelem címere függött.

Utánuk következett András bíbornok és az egyház személyzete, hosszú s ünnepélyes sor, bezárva a Jézus-rend szolgái által.

Jött a zenekar lassú léptekkel s fájdalmas zenével.

Egy ölnyi köz nyílt ki.

Az új sort megkezdé a gyermekfejedelem, Zsigmond őfensége, gyászöltözetben s bő uszállyal. Kezében aranyfeszületet tart, melyen kilenc drága gyémánt és négy óriás jáspis ragyog.

Balról, illendő távolságban a lengyel követ, jobbról Báthory Boldizsár.

A koporsót tizenkét tanácsos viszi; rajta a fejedelmi aranykorona, vezéri pálca és palást.

Következtek az ország összegyűlt rendei s utánuk a tömeg.

A gyászkíséret négy ölre a templomtól megáll.

Rövid szünet és mély csend.

Ekkor előlovagol Gyulai Pál, a templom falán széttöri lándzsáját, s ünnepélyes arccal fordul a gyülekezethez.

Másodszor dördül húsz ágyútorok.

Az egész tömeg leemeli fövegét.

Gyulai visszalép, és Gálfi János meghajtván a nagy fekete zászlót, bevezeti a gyászkíséretet.

A koporsót a bú-állványra helyezik.

Zsigmond őfensége és a lengyel követ elfoglalják kijelölt ülésüket.

A halott fejénél hét hamvadó szövétnek, lábainál viszont hét terjeszt tömött füstöt és gyér vörös lángot.

A bú-állvány egyik oldalán ötven szegény jelen meg, durva szőrmezben és égő viaszgyertyákkal, másikon ötven főúr.

Ők a nép és arisztokrácia fájdalmának képviselői.

A tanácsosok külön padon foglalnak helyet; a többi kíséret a templomban szétoszlik.

A mise és föloldás után az erdélyi vikárius dicsérő szónoklatot tart a hamvak fölött. A jezsuita rend pedig gyászverseket énekel, melyeknek szövegét és zenéjét István király küldötte hozzánk.

A szertartások után a koporsó lassú zene közt a templomkripta nyílásához vitetik, és az ünnepély bevégződését húsz ágyú ércnyelve hirdeti.

Ekként történt Kristóf erdélyi vajda őfenségének temetése.

Gorowsky, István király biztosa és Gyulai Pál siettek Lengyelországba, az a végtisztelet folyama és az ideiglenes kormányzóság alakítása felől, ez pedig a Báthory-család magánügyei iránt értesítendő őfelségét.

Gyulai megrendelésből Zsigmondnak egy arcképét is magával vitte. A művész, kinek ecsete nagy és méltó hírben állott, s ki később a florenzi iskola elsőrangú egyéniségei közé soroztatott, lélekbúvár volt.

Ő a vonalak titkos írását, az arcizmok rejtélyeit, a küzdő szenvedélyek színvegyítését s azon kinyomatokat, melyeknek hüvelyében jelennek meg érzéseink, indulataink, a rögeszmék s uralkodó hajlamok, szóval a lélek befolyását a szervezetre tökéletesen ismerte.

Aztán a XVI. században még nem ment ki divatból a féleszményítés.

Da Vinci kiostorozta volna a művészet templomából, mint a megváltó a zsinagógából az üzéreket, a természet azon szolgai másolóját, ki kontár-hűn lerajzolta egy műarc minden szőrszálát, pórusát és foltjait.

Sőt még a németalföldi iskola is, mely a köznapi élet jeleneteit szerette és örökíté meg, undorral tekintene fényképeinkre, miknek terjedése – nézetem szerint – egyik mérfoka korunk szépízlési hanyatlásának.

A fél-eszményítés elvéből következett, hogy példa okáért az a patríciusnő, ki elpirult, ha egy lovag tekintete az alabástrom vállakra tévedt, de férfi cselédei előtt – mint a szűz Diana a vadászebek mellől – meztelen lépett fürdőbe, mert azokat magához hasonló lényeknek nem tekintette, sokkal több gőgöt árult el a vásznon, mint azon lehangoló órák alatt, midőn a művésznek ült.

S nem rejlett-e e modorban magasabb élethűség, mint a fukar utánzás szűkkeblűségében?

Az erdélyi fejedelem képe bámulásig tökéletes volt: de a föntebbi értelemben.

Gorowsky és Gyulai gyorsan utaztak, hogy István királynak kedvét tölthessék, ki – mióta a köszvény háborgatta – a nehezebb természetű hatalmasságok közé tartozott.

S valósággal azon meleg felső öltözetekhez, melyeknek kelméjét, prémjét, bélését gyakran három világrész nyújtotta, s melyek fő fényűzési cikkét tették az akkori életnek, nem csekély adag szolgálati hévnek is kellett járulni, hogy utasaink a sanyarú tél fagyával és a magyar s lengyel föld rónaszelével dacolhassanak.

Csakugyan elég korán s minden nevezetesebb baj vagy veszély nélkül megérkeztek vágyaik és küldetésük céljához.

Zamoskinál, a pecsétőrnél, mint parancsolva volt, rögtön jelentést tévén, még aznap az öreg király színe elébe bocsáttattak: előbb Gorowsky s másfél órával utóbb Gyulai Pál, az erdélyi követ.

Azon fiatal lovag, kiről e regényem címét nyerte, s ki a Báthoryak családviszonyaiba még Kristóf által beavatva lévén, most kényes természetű magánügyek elintézéséért vállalt követséget, mély tisztelettel lépett a XVI. századlegkijelöltebb uralkodójának kabinetjébe.

Őt a hála gyémántlánca csatolta Báthory Zsigmondhoz.

Mert neki voltak sötét napjai, melyekben szenvedni és szeretni tanulunk; melyekben minden örömvirág, mely elhervad, hamvaival termékenyíti azt a földet, honnan rövid életre fejlett volt ki: a küzdő keblet. Az ifjú bánata mindig szilárdít: az aggé görnyeszt.

Gyulai tizenkilenc éves volt, midőn a páduai egyetemből hazatért, és Erdélyben Békessi Gáspár lázadása kiütött.

E határozó percekben fegyvert ragadni, elvet választani és pártzászlót, polgári kötelességnek tartotta, s a felköltekhez csatlakozott.

Békessi, midőn az ostromlott Fogarasból titkon szökni készült, csupán neki és Bogáthinak nyilvánította szándékát.

Gáspár úrnak fő hibája, mely miatt zátonyra jutottak tervei, az volt, hogy igen kevés emberismerettel bírt.

Most is a két választott közül egyik – tudniillik Bogáthi – áruló lőn. Általa tudta meg István vajda az őrizet számát, a várfalak gyöngeségét, a vezér gyáva menekülését, a harapózó fejetlenséget és csüggedést.

Fogaras rövid ellenállás után föladatott.

A tekintélyesebb foglyok börtönbe és honárulási pör alá estek. Báthory Kristófra, ki akkor váradi kapitány volt, ruháztatott a vérbírósági elnöklet.

Gyulait azon mocskos vád is terhelte Bogáthinak hamis kijelentései által, hogy Békessi hátrahagyott kincstárából nevezetes összeget orzott és rejteget.

Mivel a pártütő országnagy vagyona a fejedelmi pénztár tulajdonává lőn: a közügyek igazgatója kínpadra akarta vonatni Gyulait.

De Báthory Kristóf szigorú volt kegyetlenség nélkül, és magas fogalommal bírt a megtámadott becsület jogai iránt.

Eltiltá a bakót, hogy a kín műszerei a vádlottat maga ellen hamis vallomásokra ne ösztönözzék.

Szoros nyomozást parancsolt, de teljes védelmet engedett, és részre nem hajló kedéllyel vezette a rendkívüli bírószéket, s midőn Gyulai tökéletesen bebizonyította ártatlanságát, Bogáthit, kit István fogarasi várnaggyá tett volt, elmozdítá hivatalától, mint aljas rágalmazót.

Gyulaira e gyöngédség mélyebben hatott, mint a vajda kegyelme, ki néhány havi börtön után szabadságba helyezte, s később kitüntetésekkel halmozta el. Ő érezte, és semmi körülmények s kísértések közt nem feledé, hogy Báthory Istvánnak a visszaajándékozott élettel: Kristóf házának pedig sokkal többel, a megvédett becsülettel adós.

A kabinet, melybe az erdélyi követet bevezették, komor kinézésű volt.

Az a hős, ki a fejetlenséget a varsói hongyűlésen, a pártoskodást a dirsávi mezőn széttiporta, ki roppant terjedelmű tartományok hódítója és a muszka cárok ostora vala, a terem falait szentek képeivel, a szekrényeket és asztalokat nagy halmaz iratokkal terhelte, s még kerevetjein is pergamen tekercsek, könyvek s oklevelek hevertek.

Hosszú vasfeszület alatt, széles karszékben, melynek vánkosait egy nagy medvebőr fedte, ült István király. Bal lába meleg kelmékkel borítva nyugvék a zsámolyon. Jobb oldalon közel kisded asztal állott gyógyszerekkel. Kezében egy vastag pálcát tartott, melyet mankóul is lehetett használni. Világos-gesztenye fürtjeit fehér hálósapka takarta, mely verhenyeg, sőt csaknem vörös arcszínével éles ellentétben állott. Termete középnél magasabb s kövérségre hajló; melle tág s domború volt. Vállai szélesek s rendkívüli erőt tanúsítók. Hatalmas homloka redőkbe vonult, nem annyira kor, mint testi szenvedések miatt. Hangja mély, leppegő és dörgő. Széles arcát szabályos keselyorra, szilárd álla és nagy, éles, metsző, átható s csaknem jegesztő kék szemei méltóságossá, parancsolóvá és sötétté tevék. Ajkai, melyek hajdan a szónoklat és rábeszélés varázserejével bírtak, most rendszerint szaggatott modorban, tartalmas, tömör és sírirati rövidséggel nyilatkoztak, szóval: István király külalakja a kedélyre oly magasztos és méla benyomást tőn, mint egy ókori templom, melynek homlok-ékítményeit letördelte a vihar, könnyű csarnokoszlopait megdönté az idő, míg a mély alap s ércerős falak épen maradtak; és szelleme hasonlított e templom belsőjéhez, hol a bűbájos freskóképeket – Cytherét, Hórát, Amaltheiát, a kegyistennőket – letörölte a nedv, lég és évek behatása: de illetetlen áll még a sivár, hideg márványoltár, s fölötte Jupiter tonans szobra.

Előleges értesítések után azon családi ügyekről, melyek egy maradék nélkül kimúlt Báthory-leány hozományának visszakövetelését és a fogarasföldbeni örökösödés rendezését tárgyazták, Gyulai alkalmat vőn az ideiglenes kormányzóság körül nyilatkozni.

Ez az eszmék rokonságánál fogva eszébe juttatta a királynak Zsigmond arcképét.

– Csengess – szóla a követhez.

Az öreg István tudniillik az erdélyieket némileg családhoz tartozóknak tekintette, s oly házias modorban bánt velük, hogy a „te” vagy „öcsém” megszólításon kívül minden más kegyvesztésnek tartatott.

Gyulai engedelmeskedett.

A komornyik belépett.

– Tegyétek elő Zsigmond őfensége arcképét.

István nem mozdult ülőhelyében, míg a vászon legjobb világításba helyeztetett. Ekkor mankójával a művész följegyzett nevére mutat:

– Olvassa ki ön.

– Hannibal Torino – szólott a komornyik.

A király int kezével.

A szolga távozik.

– András öcsém, a varmiai püspök hozott tőle néhány rajzot. Bízhatom ecsetében.

– Mind a jellemfelfogás, mind a kivitel felötlő hivatást tanúsít – erősíté Gyulai –, és mi Jósikának olaszországi küldetéséből legtöbb nyereménynek tartjuk, hogy őfenségének alkalmat szerzett ily mesterkéz által egy kisded képtár alapját megvetni. Harminc éve, mióta a török megkímélte határainkat. A béke frigyet köt a művészettel, és zsoldjában tartja az ipart. Ezt a pompás rámát (itt Gyulai a képre mutat), melyen a drága anyagok versenyzenek a feldolgozás ügyességével, és általa legyőzetnek, egy szebeni polgár, Schnell Frigyes készítette. Felséged képén kívül már bírjuk őszentségéét, II. Fülöp spanyol királyét, Cosmus florenzi hercegét és az öreg Doriáét. Machiavelli urat is, egy ifjú elhalt titkárt Borgia herceg udvarából lerajzoltatta Jósika Torino által, s nekünk ajándékozá. Ő azt mondá, hogy e fiatal barátját az utókor bámulni fogja, mert jegyzeteiben jól elrendezve és kimagyarázva vannak a bölcs kormányzás minden talányai.

Ezen értesítések alatt István király néha köszvényes lábát tapintá kezeivel, és sötét arcán elnyomott fájdalom kifejezései zsibongtak.

– Ah – sóhajt, ráncba vonva homlokát.

Gyulai színletlen részvéttel tekintett rá.

– Semmi – szól a király szégyellve, hogy az anyag zsarnoksága erőt kezd venni szellemén. – Egy kis hűlés okozta Pleskow ostromakor.

E vár említésére, melynek megvétele egy hosszas háború legragyogóbb eredménye volt, és maga után oly békekötést vont, minélfogva a merész tervű muszka cár csaknem hűbérese lőn Lengyelországnak, kiderült az ősz uralkodó arca. Nagy, kék szemeiben éles fény gyulladozott, homlokerei kidagadtak, és a szenvedélyes arcizmok megmozdultak, mintha egy tündérkéz a fájdalmak enyhítéséül fölemelte volna az évek irigy fátyolát, hogy a kivívott események és dicsőség képcsarnoka az emlékezés bűvös szövétneke által a kopár, a sötét élet sírpárkányára visszavilágoljon.

Rövid szünet következett.

Gyulai át volt hatva.

– A köszvény, a köszvény és az aggkor! – sóhajta Lengyelország hatalmas királya. – Utódról kell gondoskodnom – tevé hozzá hideg, mély tompa hangon. Arca megint a komor és elzárkózott aggastyáné. – Zsigmond! – mormogta, és kétkedőn nézett Gyulaira.

Az erdélyi követ nem merte ezen eszmék titkos kapcsolatát kutatni, és némán fordul a gyermekfejedelem arcképéhez.

Akkor István király leeresztette ápolt lábát a zsámolyról, bal kezét a székkarhoz feszítette, néhány csaknem fakó fürt tévedt ki hálófövegéből, és a mély homlokredők szögleteire simult. Ajkai összeszorultak a kín görcsei közt. Fölemelkedett, hogy a festvényt még közelebbről láthassa.

Egy hosszú perc lebegett el, Gyulaira nézve ólomszárnyakon, mert a követ sejté, hogy e szemlétől sok függ.

– Segíts leülni.

A lovag engedelmeskedett, és a karszéken minden viszont rendbe hozatott.

– Egy adag mákonyos port!

István király lassan vette be a gyógyszert.

– Öcsém – szólott fölemelve kezét, és ujjával a vászonra mutatva –, nincsenek rajta a Báthoryak arcvonalai... nincsenek.

– Anyjára üt – válaszolta Gyulai.

– Annál rosszabb – dörgé tompán a király.

– Felséges úr! A Bocskaiak vére nemes és régi.

– A XIII. századból ered, forrása orrunk előtt van, öcsém, orrunk előtt.

Itt szükség megjegyeznünk, hogy az öreg István szerény volt saját erényei iránt. Lengyel királlyá választását mindig történetes körülményeknek tulajdonította. Ritkán hozta fel győzedelmeit és diplomáciai ügyességét. A hízelgőket, kik kormányzását magasztalták, sohasem mozdítá elé. Békén tűrte az országgyűléseken szabályainak ócsárlását, és indulatos jellemének rendítő erélyét nem a másvéleményűek, de a zavar után esengők üldözésére fordította. Szívesen értekezett ugyan taktikájáról, mely a támaszkodási pontok óvatos kiválasztásában volt eredeti és biztos; örömmel magyarázta az általa föltalált tűzgolyók készítése titkait s alkalmazásuk hasznát, azonban mindig csupán az értelmes vezérek és szaktudósok előtt s legkisebb árnyéka nélkül a követelésnek és gőgnek. Csak egy kérdés vala, melyben büszkébb Coriolánnál s tán még Lucifernél is. Ez családja híre és ódonsága volt. Ő mindig inkább vala Báthory, mint lengyel király, inkább oligarcha, mint felség. Egyébiránt ha családfán szabad gyönyörködni, ez a gyarlóság – mely annyi nagyszerűnek lőn dajkája, s annyi halandó hüvelyt emelt a hír Pantheonába, s neveket nemzetek fölébe, a sorscsillagok közé – felette megbocsáthatóvá válik, kivált a XVI. században, oly egyénnél, kinek dédőse még Athaulf gót királytól származott, nagyatyja, a bécsi helytartó, mint Warvick, királyt tett és trónkövetelőt buktatott meg, s kinek családja oly dús volt, mint a Montmorencyk, és oly hatalmas, mint a Braganzai-ház.

Gyulai nem tartotta tanácsosnak sem a Bocskai-elődök keresésére kiindulni, sem pedig a család-óság értéke iránt bölcseletekbe bocsátkozni.

Más térre igyekezék tehát a király figyelmét vonni. De István szemei mindig a képen függöttek.

– Ismered-e – szólott az ifjú követhez oly hangulattal, melynek csöndes és mély árja között egy elszokott lelkesedés töredékei lebegtek, mint a fövénytér folyamán azon virágszál, mely távol partoktól sodortatott el, hol tenyészés volt és zöldület –, ismered-e az agg fájdalmát, midőn utolsó tervét elkészítette, és ki pihenni akarván észreveszi, hogy számításait fövényre, reményeit álmokra építé? Öcsém, én vén vagyok. A köszvény! Orvosom nem tud állapotom felől megcsalni. S Lengyelország! Szomszédunk az orosz és török. A Habsburgok ellenségeink. A németek Brandenburgra sóvárganak. Kívülről a tatárportyázatok, benn a „veto” és viszály. Én már gyönge, agg vagyok... és az ő képe – ekkor megcsóválta fejét – nekem nem tetszik. Öcsém, Gyulai! Nekem nem tetszik.

A követ szólani akart, de a komor uralkodó parancsolón intett kezével és folytatá:

– Erdélynek sem jóslok semmi szerencsét. Nem jóslok.

Ekkor a test fájdalmai viszont jelentkezni kezdettek, és még inkább elzordíták kedélyét. Végigvonta tenyerét arcán, és a karszék hátára hajlott fővel szólt:

– A vas kardnak és nem gyiloknak való. Fegyvertáramban egy tőr sincs. Rossz az alattomosság, mely hát megöl szúr és rejtett eszközzel. Torino megkímélhetett volna e képtől. Mindig lesütve tartja-e szemét Zsigmond vajda?

– Felséges uram! – felelt nemes hévvel Gyulai. – A művész keze az utánzáskor is teremt. Egy hajszállal közelebb talál ejteni két vonalat, és a megváltozott távolságból fölmerül a bűn. Alig emel ki jobban valami redőt, s már alája suhan az ármány. Ecsetje sápadtabb talál lenni az élet színénél csupán egy árnnyal... s íme, a festett vászonra a sötét szándékok egész raja költözik. Ennélfogva nem holt és hazug anyagokból készül, de szívünkben terem és szemünkön át sugárzik a műre... ez a rokonszenv. Aztán felséges uram! Az arcfestést régi mondák szerint a szerelmes pásztorleány találta föl, és az ószázadokban többnyire a kegyelet használta a máglyasír és hamvedények körül. Úgy látszik tehát, hogy ős célja volt inkább a szívet kielégíteni, mint kutató eszünk bírálatainak valamely jellem felől vádaskodó adatokat szolgáltatni.

István király fölemelte a hátvánkosról fejét, és komoran, de visszatetszés nélkül hallgatta Gyulait; mert ő mindig becsülte a hűséget, bátorságot s erélyes nyilatkozatokat.

A kegyenc folytatá:

– E képen sok hiba van.

Ekkor Torino művét figyelemmel átfutotta Gyulai.

– Mindenütt ferdítés s kontárkodás mutatkozhatik. Én nem tudom, hol, mely helyen, minő vegyülettel? Eszemet megbabonázta az olasz, szememre fátyolt vont. E kép rossz: mert felségednek Zsigmond nem tetszik. De – ki tagadhatná – rajta mégis van, kell hogy legyen vonal, mely szeplőtlenül másoltatott és megszólalásig hű. Nem merem mondani, melyik, s nem tudok választani. Mert a kijelöltet felséged baljóslatúnak tarthatná. Azonban az arcismeret nem tudomány, tapogatózás is alig, sőt az sem. A gúlák titkos írását, Egyiptom gránitba vésett krónikáját talán folyvást fogják olvasni maradékaink, mint mi Salamon bölcsességét és Dávid érzéseit; talán a kőállatok, a légtől elzárt fahéj, a múmiák tarka köntösei valaha a bámész emberiséget ezer néma év történeteiről értesíthetik, mint most nekünk kifecsegik a tinta és papiros az újabb századok sírtitkát, a porrá vált izmok, a légbe elpárolgott vér és fehérlő csontok egykori szenvedéseit, örömeit, működését és álmát. Ezek mind lehetségesek és megtörténhetnek. De a természet ravaszabbul készíti rejtélyeit, mint az ember, és az arc sohasem fog többet nyújtani, mint tévesztő adatokat a sejtés számára. A lélek betűi a tettek s nem a vonalak.

– Imádkozzál Magyarhon védnőjéhez – szólott Lengyelország uralkodója –, hogy a te rokonszenvednek adjon igazat, s nem a vén István király aggodalmainak. Gyakran imádkozzál.

Megint fájdalmak ostromolták.

– Jöjj közelebb – mondá.

Gyulai engedelmeskedett.

– Téged Fogaras ostromakor elfogtalak. Emlékezel rá?

– Igen, felséges úr – válaszolt Gyulai, meg nem foghatva e csodálatos kérdés támadását.

– Midőn a börtönöket vizsgáltam, megláttalak. Társaidat a szigorú törvény pallosra vagy bilincsre ítélte. Te kiszabadultál, mert érzém, hogy igazsággal fogok kormányozni, és nyílt arcod kezeskedett, hogy önzésből és aljas célokért soha pártütésbe nem vegyülhetsz.

Gyulai szólásra akarta fölnyitni ajkait, de a király kezével intett.

– Jöjj még közelebb. Látod ezt a gyűrűt?

Az uralkodó egyik ujjára mutatott jobb kezén.

– Igen, felséges úr!

– Te tanult ifjú vagy. Le tudod-e e gyűrűt oly pontosan írni, hogy a legfurfangosabb ész is kétséget iránta ne támaszthasson?

– Remélem, felséges úr!

Ekkor István király levonta ujjáról a drága ékességet.

– Fogadd emlékül – szólott.

Gyulainak meghajlottak térdei.

– Semmi köszönet – mondá az agg uralkodó. – Hallgass rám!

Gyulai fölemelkedett, és néma tisztelettel figyelt.

– A gyűrű leírását még ma add át. Pontos legyen az, öcsém, felette pontos és körülményes!

Az ifjú követ őfelsége e parancsának teljesítése iránt mindent elkövetni ígért.

Báthory, mennyire súlyos fájdalmai engedték, földerült arccal szólott:

– Légy hű Zsigmond vajdához tettel, tanáccsal és szenvedések közt is... Ne szólj, ne ígérj semmit. Fogadás és eskü nélkül is bízik benned az ősz király. E gyűrűt oltalmazd az idő rombolásától és orzó kezektől. Ne mutasd a kíváncsiaknak. Mátkádnak ne add jegyajándékul; ábrándokért, kalandért se kockáztasd. Ifjú vagy, s tán néha könnyelmű, de ne kockáztasd.

Itt egy percig kénytelen volt Báthory félbeszakítani intéseit, azután mély és megrázó hangon folytatá:

– Ha valaha börtönbe kerülsz, melynek falai erősek, árka szédít és örvénylik; ha csel körülhálózott és bonyodalma oldhatatlan; ha álnok kegy, csalárd szó, színlett rokonszenv vízre vitt; ha rád pellengér, bitófa, pallos, zsineg, tőr, méregkehely vár: akkor kérdezd meg lelkiismeretedtől, érdemled-e ezeket? Ha a belső bíró nemmel felel, tudakold eszedtől: ki lehet-e szabadulni e veszedelemből valami mód vagy eszköz által? Midőn ez is nemet mond, akkor, de jól figyelj rám, öcsém Gyulai, tehát akkor emlékezzél meg a vén Báthory Istvánról, ki már hihetőleg őseihez költözött. És megemlékezvén rólam, vedd elé az olvasót. Imádkozzál a szenteknek, Boldogasszonyunknak és a megfeszített Istennek, hogy őrködjenek a megholt átka felett, és bírálják meg azt, ki a véghagyomány szavait megszegni merné. Imádkozván pedig vond le a gyűrűt ujjadról és küldd el, azonban óvatos légy a vivő személy iránt, s mert te nem tartasz semmit az arcvonalakról, figyelj tehát tetteire, mondom: küldd el Báthory Zsigmond erdélyi vajdának, megizenvén, hogy ez az a gyűrű, melyről István király véghagyományában átok mellett rendelkezett. Most már távozhatsz. Holnapután visszaindulsz Erdélybe.

Könnyek közt csókolta meg Lengyelország uralkodójának odanyújtott kezét Gyulai. Midőn a kabinet ajtajánál volt:

– Öcsém! – kiáltá Báthory – a leírást el ne feledd Zamoskinak átadni; jól őrizd a gyűrűt; emlékezzél meg a vén Istvánról; légy hív Zsigmond vajdához. – Ah, hogy nekem e kép nem tetszik. Nem tetszik!