Háy János: Mamikám

Copyright © Háy János, 2021

A kötet helyesírása számtalan helyen eltér az akadémiai helyesírástól.

A Mamikának én soha nem csinátam vóna olyat, hogy rosszat, mert a Mamika olyan vót nekem, hogy jobban vót anyám, mint akitő születtem, mert akitő lettem, az olyan vót, hogy semmit nem, csak hatta, hogy a porba legyünk, az összes gyerek, az uccán, hozzánk se szót, mi meg ott vótunk, meg a szomszédbó is ott vótak, mer ott is olyan annyuk vót a gyerekeknek, mind nekünk, nem vót ránk adva ruha, csak mesztelenű, a parasztok meg mentek kapányi, oszt monták, hogy mennyünk a patakra, oszt mosakoggyunk meg, mer olyanok vagyunk, hogy tiszta kosz, az arcunk, a kezünk, meg se ismernek, hogy kinek a gyerekei vagyunk, mi meg mentünk, mer jó vót a patakra lemenni, nem azé, mer monták. Dobáni a köveket a vízbe, az jó vót, meg belemenni, oszt fröcskőni. Vótunk ott egy órát, oszt senki nem keresett, hogy hol vagyunk, pedig nem vót megengedve, eccer belefullatt egy gyerek. Osztán vissza az útra, oszt megin koszosak lettünk, mer a vizes bőrre még jobban ráragatt a kosz. Eggyik gyerek fődobta a port, mi meg aláátunk, oszt az a por mind ránk ragatt. Oszt vót, hogy fáztunk, mer má hideg vót, oszt akkó mentünk be, hogy aggyon valami ruhát, oszt adott valamit, de kabátot aszt nem, csak olyan rongyos, koszos göncököt, fődig lógott az ujja. Mennyetek ki, kiabát ránk. Mentünk, mer megfogott valami fát, hogy ránk vág, ha nem megyünk, mi még így is fáztunk, oszt éhesek is vótunk. Ha éhes az ember, még jobban fázik, monta a Mamika, hogy emlékszik, amikó háború vót, oszt nem vót semmi, akkó még a dunna alatt is dideregtek, mer éhesek vótak, pedig vót bedobva oda egy tégla, amit a sporhelton átmelegítettek, oda gyukta a Mamika a lábát, meg az annyáho, mer annak melegek vótak a combjai. Na, gyugd ide, jánka, monta a Mamika, hogy aszt monta az Öregmamika, mer olyan a lábad, mind a jég, mind az enyimek is, amikó fáztam, de nekem nem vót kihő hozzágyukni.

Az má később vót, de én akkó is fáztam. Kint vótam az uccán, oszt má majnem tél vót, amikó szótak, hogy mennyek velük oda, ahó van valami értékes, amibő majd lesz nekem kabát, meg lesz enni belőle, mer én be tudok menni a háccsó ablakon, mer én kicsi vótam. Most is kicsi vagyok, de akkó még kisebb vótam, csak akkora, hogy a legkisebb, pedig má tízéves vótam, de mer nem attak enni, csak olyakot ettünk, hogy vizes kenyérre rászórtuk a cukrot vagy rákentük a zsírt, és arra mikor sót, mikor cukrot, nem vót olyan, hogy hús, meg vót akkó az anyámnak egy olyan ura, azt se tudom, honnan vót, oláccigán vót, tiszta fekete, mid a néger, hát az osztán soha nem dógozott, de mindig ivott, meg oszt meg is vert bennünket. Pedig aki nem az apja a gyereknek, az olyat nem is csináhat. Oszt a nővéremet belökte a szobába, az anyám meg csak hatta, pedig még én is tuttam, micsiná vele, mer olyat csinát, amit az én rendes apám nem csinát vóna egy gyerekkel soha se, mer azé még gyerek vót a nővérem, olyat nem csinát vóna, mer olyat csinányi bűn. De az oláccigánt ez nem érdekőte, csináta, mer az anyám hatta, hogy csinája. Pedig az is bűn, hanni, hogy olyat csinájon, ráadású pont a saját gyerekéve. Nem, a rendes apám az ilyet soha nem, mer ő nem vót olyan. Amíg vót, addig rendbe vót minden, mer ejárt dógozni a pékségbe, mer vót neki szakmája, hogy pék, és nem ivott mindig, mert nem vót olyan, meg nem is lehetett, mer hajnaba köllött menni, nem lehetett vóna úgy, hogy előtte iszik. Csak akkor ivott, amikó ünnepek vótak vagy amikó mekkapta a pízt. És nem is vót hozzászokva, nem úgy vót, mind a többi cigánok vagy a néger, azé lehetett, hogy osztán az lett, hogy főgyullatt a pálinka benne, amikor megünnepőte, hogy megszületett a lekkissebb tesvérem, aki akkó még a lekkissebb vót, mer később született olyan, aki má nem az apámtó vót, és az lett a lekkissebb. Utána a nővérem is szült, még nem vót tizenöt, de attó az embertő, akit az anyám beengedett a házunkba, akive vótak ezek a rablások.

Nem mondhattam, hogy én nem, mer én olyat nem akarok, mer vittek, meg az is vót bennem, hogy milyen jó lesz, ha télen lesz nagykabátom, meg meleg cipőm, mer akkó még aszittem, ténleg lesz, nem azé van az egész, hogy az oláccigán inni tuggyon, mer az anyám annyit se vett abbó, amit szereztünk, hogy a gyerekeinek jusson belőle kabátra. Jó az, amibe eddig is vótam, monta, de nem vót jó. Én nem birnám nézni, hogy fáznak a gyerekeim, montam a Mamikának, ő meg monta, hogy vót olyan, amikó neki se vót télikabáttya, mer nem vót rá píz, oszt monta az Öregmamika, hogy menny e a nagyapádhó, vidd e neki a tejet, mer ő horta az öregnek a tejet, oszt mondd neki, hogy fázó, mer az öregnek van píze, oszt ha lássa, hogy fázó, vesz neked nagykabátot, de nem vett, monta a Mamika, csak monta, hogy mozognyi kő, akkó melege lesz. Az is má milyen öreg vót, minek vót neki a píz, amikó má majnem meghat, annyira öreg vót. Mé nem vett annak a jánkának kabátot? Mé ilyenek az emberek, nem tudom.

Oszt, amikó vót az a hely, ahó ekaptak a rendőrök, akkó bekerűtem az intézetbe. Olyan vót, hogy ott is vótak olyanok, mind az az oláccigán, akit az anyám hozott nekünk a nyakunkra, mikó meggyullatt apámba a pálinka, és etemettük. Mindenki ott vót, még a parasztok is, mer aszt a kenyeret ettik, amit az én apám sütött nekik, mer má nem sütöttek otthon kenyeret, mindenki a bódbó vette, és amit a bódba árútak, aszt az én apám sütötte. És ott ríttak a parasztok is, hogy ki fog nekünk ilyen kenyeret sütni, ha má nem lesz nekünk a Gyuri. Monta is az apám, amikó még nem gyulladt meg benne a pálinka, hogy amikó a patakkanyarba laktak, meg még gyerek vót, és csak olyan házuk vót, hogy nem vót alapja se, csak le vót rakva a vájag a fődre, oszt mikó nagy árvíz vót, akkó az egészet evitte a víz, megin meg köllött építeni, oszt mindenki olyan büdös vót, hogy messzire lehetett érezni, hogy ott gyün egy cigán, a kutyák má, ha elindút onnan, ekezdtek ugatnyi végig az uccán, oszt amikor a kerítés mellé ért, úgy vicsorogtak a kerítés mögött, csurgott a fogaikbó a nyál, hogy ha kigyüttek vóna, széttépték vóna a cigánt, akkó is, ha kisgyerek, mer a kutyának nem számít, hogy gyerek, csak hogy cigán. Amikó ez vót, akó nem hitte vóna senki, monta a rendes apám, hogy azt a kenyeret eszi a falu, amit ő süt, hogy a cigán kenyerit, mer olyanok vótak a parasztok, hogy a cigántó nem vettek vóna e semmit, amit a cigán csinát, legföjjebb a gombát, amit az erdőn gyűjtött, mer azt nem a cigán csináta, hanem csak nőtt az erdőben. Persze a parasztok most is olyanok, hogy cigántó nem kő semmi, csak a Mamika nem olyan, neki ha viszek valamit, mer én csinátam, akko elveszi, oszt megeszi vacsorára, aszongya, hogy hagyd csak itt, jánka, maj megeszem vacsorára, oszt másnap odaaggya a lábast, amibe vót, amit csinátam. De a többi paraszt nem enne a cigán után, a cigán lábasábó egy falatot se, akkó se, ha megdöglene éhen. Nem inna abbó az üvegbő, amibő a cigán ivott, mer utákozik tőlünk. A házába se menne be, mer hiába kaptunk házat, mondogatta az Öregmamika, a Mamika annya, hogy a cigán az cigán, a házbó is putrit csiná.

A végin mégis az lett, hogy a cigán kenyerit ettik, mer más kenyér nem vót, mer má nem tuttak otthon sütni, mer ebontották a kemencéket, mer régen vótak kemencék, monta a Mamika, hogy nekik is vót, hogy az nagy munka vót, hogy kenyér, ahho érteni köllöt. Egész éjje dagatt a tészta, kovásszal csináták egy teknőbe, oszt hajnaba befűtöttek a kemencébe, oszt mikó bemelegedett a kemence fala, akkó kipucóták a parazsat, és bepakóták hétkor a kenyereket, oszt tízre meg is sűt. Hogy az milyen finom vót, monta a Mamika, az a friss kenyér, hogy olyan vót, hogy a szaga végigment az egész udvaron, oszt a kutyák nem ugattak a szagra, hanem azok is csak szimatótak, mer az nekik nem cigánszag vót, hanem jó szag. Még Pestre is vittünk a rokonoknak, monta a Mamika, oszt úgy örűtek, mindha aranyat kaptak vóna, mer má annyira utáták azt a kenyérgyári kenyereket, aminek a haja, mind a kő, a bele meg kovász. Meg az a kenyér is, amit vittünk, olyan vót, monta, hogy arra emlékeztette őköt, hogy milyen jó vót, amikó még nem hatták el a falut, nem köllött olyan helyen laknyi, hogy nemcsak a kenyér rossz, de a lakásuk is csak egy juk. De az is jó vót, Mamika, amit az én édesapám sütött, az is jó vót, nem? Jó vót, jánka, jó vót, mer más nem vót, oszt mesét a tejfölös lepinrő, amit a kemencébe sütöttek. Mikó kiszettik a kenyeret, utána tettik be, hogy melegen ettik, kis kapor is vót a tejfőbe, én meg úgy megkivántam, mer finom vót, így emondva is. Úgy van, hogy azt is lehet akarnyi, ami csak emondva van, de valóba nincs. Eccer süssön a Mamika olyat, mer nagyon megkívántam. Sütőbe nem olyan, mind kemencébe, monta a Mamika. De anná jobb, montam, mindha egyátalán nem vóna. Anná jobb, jánka, monta, mer ami nincs, az má ténleg semijen. Ott vót az egész falu a temetésen, nem vót még olyan nagy temetés ebbe a faluba, amilyen a rendesapámé vót. Örűt vóna, ha lássa, de a temetés olyan, hogy pont az nem lássa, akié az egész csináva van.

Ha lett vóna akkó még a rendesapám, ha nem gyullad ki benne a pálinka, akkó nincs az, hogy a Boginak lesz olyan gyereke, aki lett, aki attó az embertő van, mer az én apám ilyet nem hagyott vóna, meg is őte vóna azt, aki ilyet csiná a gyerekive, meg persze akkó az oláccigán se gyütt vóna oda, ahó mi vagyunk, mer nem köllött vóna, hogy ott legyen, mer elig lett vóna az apám. Együtt Birinkébő, biztos onnan gyütt, az összes oláccigán onnan gyün, mennyi van ott belőlük, hát nagyon sok, mer ha nincsen felesígnek való, visznek innen, a mi falunkbó jányokat, meg más falubó, hogy legyen, oszt akiket azok szűnek, azok is oláccigánok lesznek, azt öröklik, hogy az ember akkó is, ha az asszon nem vót oláccigán, mer oláccigán lesz ott, azok között, másmilyen nem tud, olyan piszkos szája lesz mind azoknak, hogy nem lehet hagatni, amit mondanak, mer csak piszkosságot tunnak mondani. Ez is olyan vót, aki az anyámhó gyütt, hogy olyan fekete, hogy néger, úgy is hítták, hogy néger, a kicsi is, akit a Bogi szűt neki, az is néger vót, meg akiket az anyám szűt, azok is négerek lettek, nekem azok nem tesvéreim, mer nem is hasonlítottunk. Szegin Bogi, e köllött vóna vetetni neki, de mire észrevette, má nem lehetett, mer aszonta az orvos, hogy túl van az időn, oszt meg kő szűni. Kinek kő ezután a Bogi? Hát senkinek, csak valakinek, aki naplopó, olyannak. Mindenki tuggya a faluba, hogy kitő van a gyerek, oszt má fót van rajta, olyan meg nem kő senkinek, mer van olyan is, akin nincs fót, senki nem gondó arra, hogy ő eszt nem akarta, csak azt mondják, hogy ott van rajta a fót, a fóttal nem kőtözök össze, odamegyek hozzá, hogy még egy fótot ejcsek rajta, mer szép jánka vót a Bogi, szebb vót, mind én, de utána otthagyom, monta, aki hozzáment, ha lesz belőle gyerek, ki tuggya, kitő van, mer senkinek nem köllött utána, hogy azzal az emberrel vót, csak úgy köllött, hogy eccer, oszt télleg nem lehetett tunni, mer a Bogi is innentő olyan lett, amilyen lett, má neki se vót fontos, hogy másmilyen legyen, mer tutta, hogy azután, ami történt, má nem lehet másmilyen.

A néger egész nap nem csinát semmit, otthon vót vagy a faluba a kocsmába, nem vót benne semmi, ami jó lett vóna, csak ivott, döntögette magába a poharakot, utána is, hogy a Bogiva vót, osztán efogyott a pálinka, üres vót az üveg, vennyi nem tudott, mert píze nem vót, mer dógoznyi, azt nem akart, nem azé, mer cigánt nem alkalmaznak, csak azé, mer nem akart, bödös vót a munka, de innyi, azt mindig akart. Mibő igyon, má nem vót otthon píz sehol, tutta, hogy hol van, ha e van gyukva, de má ott se vót, oszt zavarta az anyámat kőcsönkérni, de má nem attak neki, mert tutták, hogy a négernek kő pálinkára. Megy, hogy Jolán néni, há nem tudok a gyereknek ennyi anni, csak egy ezres kőne. Menny e dógoznyi, nekem is abbó van, hogy én meg az uram dógozott, ingyen nincs píz. Csak egy ezrest, az semmi magának. Mondom, hogy nem adok, mer tudom, mire kő, nekem se ingyen van. Meghozom hónap. Mibő? Maj kérek a Szabó Marinénitő, akó még ét a Marinéni. Az se ad, mer monta nekem, amikó gyüttünk haza a templombó, hogy neked nem fog annyi, mer má annyiva tartozó neki, és nem is adott a Marinéni, mer ement kérni tőle is, csak az is aszt monta, hogy aki dógozni akar, az tud, csak az nem dógozik, aki nem akar, innen má pízt nem visző e, mer már hoznyi kőne, annyiva tartozó. Különben nem is vót má a Marinéninek, mer az ura má nem ét, oszt a fijai akkó keztek el inni. Oszt eszt meséte, amikó hazagyütt az anyám, akkó még anyámnak hittem, hogy nem attak, pedig kért mindenkitő, a néger meg ekezdett kiabáni, hogyhogy nem attak, mindig szoktak, fölrúgta a hokedlit, a kurva isten faszát, kiabát, mer má nagyon köllött neki a pálinka, a kurva isten faszára, hogyhogy nem attak, úgy vót, hogy megüti az anyámat, mer nem hozott pízt. Kijabát, meg káromkodott. Azé nem hoztá, te büdös kurva, mer nem rendesen kérté. Má majnem ütött is, amikó az anyám ekezdett kiabáni, hogy nehogy megüss, te büdös oláccigán, az én házamba lakó, oszt kezet emesz rám, te dög, oszt megát a néger keze, űt egy darabig, oszt mongya, hogy kitanáta, hogy hogy legyen píz, hogy onnan kő venni, ahó van. Ez vót a néger esze, hogy arra vót, amit kitalát.

Lopni, kérdezte anyám. Csak evenni, monta a néger, onnan, ahó sok van, csak annyit, amennyi nekünk kő, úgy is marad ott még elig. De mindenki tunni fogja, hogy mi vótunk, mondja erre az anyám, aki soha nem vót az anyám, akkó se, mikó a hasábó kinyomott, nem is tudom, mé az ő hasábó lettem. A néger meg monta, hogy azt is kitaláta, hogy ne a faluba, mer ott mindenki ismer, hanem máshol, meg hogy vannak neki emberek, akik segítenek, megmutassák, hogy hova kő mennyi, meg mikor. Az anyám meg erre má nem monta, hogy nem, mer köllött neki az a néger, oszt mindent megcsinát, amit mondott neki. Má este el is indútak, oszt vittek magukkal, oszt útközbe emonta a néger, hogy mi a dógom, ha nem csinálom, szétveri a fejemet, de én nem is mertem mondani, hogy nem csinálom, meg gondótam, hogy mi lesz nekem abbó, amit eviszünk, hogy meleg kabát.

Messzebbre jártunk csináni, három-négy faluva messzebb, ahó nem tutták, kik vagyunk, mindenütt vót olyan, akit a néger ismert még a börtönbő, mer a néger többet vót börtönbe, mid ahány éves, má gyerek is ott vót a börtönbe, oszt mindenkit ismert, akiket meg nem ismert a börtönbő, azt a testvéreitő ismert, mer azok is mindig börtönbe vótak, no azok, akiket ismert, aszonta, azok a barátai monták, hogy hova kő menni. Vót olyan, akinek vót kocsija is, oszt még messzebbre tuttunk menni, vót, hogy egy hónapba eccer, vót, hogy háromszor is. A píz vót a legjobb, de vót, hogy mást is vittünk, tévét is, meg aranyakot. A néger tutta, hogy a parasztok mindent megvesznek a faluba, mer ócsón attuk, nem bánták, hogy honnan van, hogy egy másik faluba egy másik embertő van ehozva. Nem köllött féni, hogy beszének, ők is benne vótak, vót, aki monta is, mi kő neki, hogy fúrógép, meg mikró, meg telefon. Nem láccott rajtuk, hogy lopva vótak, nem vót ráírva, hogy ez most honnét van, olyan vót, mindha a bódba vette vóna, vagy a gyerekitő kapta. Mindenki jó járt, csak az nem, akitő hozva vót. Maj keresnek pízt, oszt vesznek másikot. Má egy éve is csinátuk, oszt senki nem gyütt rá, hogy mink vagyunk. Mindig máshova kő, monta a néger, akkó nem tunnak ekapni, nem tuggyák, hogy honnét vagyunk. Abba köllött vóna hanni időbe, akkó nem lett vóna baj, de a néger egyre jobban belegyütt, oszt az anyámnak is teccett, hogy van píz, és alig kő érte csináni valamit. Soha nem tud megáni az ember, monta a Mamika, hogy mosmá elig, mer soha nem elig, olyan az ember, hogy nem tuggya aszt mondani, hogy ennyi elig vót, hogy a Fiatalpapa is ilyen vót, hogy csak dógozni, még dógozni, még és még, oszt a végin a túlvilágra dógozta magát. Olyan vót, mind a néger, montam, hasonlítottak, csak a Fiatalpapa nem vót olyan fekete. Nevetett a Mamika, szerette, ha vicces dógot mondok.

Amikó azt a papot rabótuk ki. Papot nem köllött vóna, monta a Mamika. Hát nem, montam, mer pont akkó vót, hogy a papnak vót valakije, jó, aszonták házvezető, de hát nem az vót, mer a katolikus papok nem tunnak olyanok lenni, mind az isten, hát nekik is kő a nő, és akkó úgy óggyák meg, hogy házvezetőnő, és azzal csináják. Mindig vitte is magával, amikó ment meggyónni, hogy abban a hónapban micsinát, hogy talákoztak ilyen katolikus otthonba, az egy szálloda papoknak, oda mennek, oszt viszik a házvezetőt, mer mindennap meg tunnak gyónni, meg is kő, mer ami ott megy, e tudom képzelni, de most nem vitte magáva, hiába vót úgy, hogy máskor mindig. Mé nem vitte magáva? Mer összegyütt a másik pap házvezetőnőjéve, vagy összevesztek, nem tudom, de otthon hatta, osztán én meg bemásztam a vécéablakon, mer kicsi vótam, bárhol befértem, úgy vót, hogy belűrő kinyitom a nagyablakot, ami az ucca felé van, mind máskor, hogy oszt a néger is be tuggyon gyünni, meg az is, aki monta, hogy ide kő betörni, mentem is oda az ablakho, osz má nyitom is, beugrik a néger, meg a másik ember, oszt dobáják be, amit látnak, gyertyatartók, meg ilyesmi, ezüstbő, a fiókokot rángatták, egyszer csak valami ajtó nyílik, fölkapcsója valaki a folyosón a villant. Mi a kurva isten, ki van itt, mondja a néger annak, akive vót. Te tuttad? Nem tuttam, mongya a másik, fét a négertő, hogy agyoncsapja, honnan tuttam vóna. Ez az asszon. Milyen asszon, kérdezi a néger. Aki úgy vót, hogy nem lesz itt, mer viszi magáva a pap, oszt mégis itt van, oszt fölébredt. A házvezetőnő otthon maratt, oszt észrevette, hogy vannak a pap szobájába, de nem ment oda, nem is kiabát, mer tutta, hogy mi történik, ha ezt csinája, mer vót olyan, hogy fölébrett a tulajdonos, és ahelyett, hogy hallgatott vóna, kiabáni kezdett és a rablók leütötték, hogy meg is halt, gyilkosság lett a vége, a rablók is rosszú járnak olyankor, nem csak az, aki meghat. Ez az asszon nem ezt csináta, hanem hítta a rendőröket, mer a papnak ott vót a telefonnya, nem vitte magáva, hallottuk, hogy sutyorog, hogy tolvajok és azonnal gyüjjönek ki. A néger meg monta, hogy gyerünk, és mi gyorsan kiugrottunk a nagyablakon az uccára, az anyám meg ott várt miket kint, ő vót hagyva, hogy lessen, oszt mongya a néger, hogy ott van az asszon bent, nem ment e a pappa. Nem? Nem, a kurva annyát, monta. De nem bántottátok, kérdezte az anyám. Nem. Biztos nem, mer ha bántottátok, a pap szeretőjit, akkó az a pap meg fog átkozni minket. Mennyünk má, kiabát az, aki itt ismerős vót a faluba, mer gyünnek a rendőrök, oszt ekeztünk szalanni, kifelé a falubó, át a fődeken, má egészen az Ipóná vótunk, és ott akartunk ebujni, amíg emennek, de megtalátak minket és ekaptak, nálunk vót minden, amit ehoztunk, nem tuttuk aszt mondani, hogy mi nem vótunk, mer ott vót egy szatyorba a bizonyíték, oszt akkó mindent montak a bíróságon, hogy hány helen, meg milyen értékbe. Oszt montam, amiko kihallgattak, hogy mé vót az egész, hogy én nem tehetek róla, mer agyonvert vóna a néger, ha nem csinálom, mer megvert, ha olyanja vót neki, hogy verjen, az anyámot is megverte, hiába kiabát, megverte, mer neki verni köllött, azt látta otthon, vagy sokat ivott, vagy meg keveset, oszt ütött.

Fétem tőle. Mindenki fét tőle. Ha ivott, másnap nem emlékezett rá, hogy micsinát, hiába monta neki az anyám, hogy micsinát, aszonta, ő olyat nem csinát, mikor oszt meg lettek mutatva a fótok a testin, akkó csak hallgatott. Szégyőte magát. Ha mégeccer ilyet csinász, emegyek a rendőrségre, eviszem a gyerekeket is, oszt becsuknak. A néger nem szót semmit, mer tutta, hogy nem megy e, mer fé tőle. A szomszédba is hallották, amikor verekedett, meg az uccán is, ha ement valaki a házunk előtt, de senki nem mert szóni a rendőröknek, mer mindenki fét a négertő. Mindenki féti az életit, monta a Mamika, meg a rendőrök is olyanok, ha nem az uccán van, akko az nem tartozik rájuk, azok is fének, mer azoknak is van csalággyuk, meg gyerekeik. Ekerülik a helet, ahol veszélyes. Azé lehetnek ilyenek, montam, mind a néger, mer az egész azé vót, mer az oláccigán ott vót velünk. Én nem csinátam vóna ilyet, mer engem az édesapám nem így nevelt, hanem úgy, hogy majd olyan leszek, mind ő, de a néger behozta a rosszat a házunkba, meg behozta a bűnt, mer a néger nem cigán vót, hanem bűnöző, mindig is az vót, az apja is az vót, meg a testvérei is. De én a Mamikát, hát vele soha olyat, hogy rosszat, mer nekem ő olyan vót, hogy az anyám, mer azza nem is beszélek, aki szűt, mer minek beszéjjek egy olyan anyával, aki hatta, hogy az legyen a Bogival, ami lett, utána meg engedje, hogy vele is, hallottam, hogy mongya a négernek, hogy akkó engem is, mer hallottam, micsinátá, és nekem akkor az köll, amit vele csinátá, mer csak azé engettem, hogy csinád, hogy velem is, meg annyi kő nekem is, amennyit vele is csinátá, hogy most akkó itt vagyok, a néger meg nekiesett akkó az anyámnak, előtte kikűtte a Bogit, hogy mennyé a szobábó, má nem köllesz, a Bogi meg kigyütt, a néger ledöntötte az anyánkot az ágyra, oszt nekiesett. Hallottuk, micsiná, csak egy szoba vót, meg egy konyha, mer nem laktunk má a patakkanyarba, ahol a rendesapám fölnőtt, ahol evitte a víz a házakot, ha áratt.