A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Helene Wecker: The Golem and the Jinni

HarperCollins, New York, 2013

Fordította: Tamás Gábor

A kötet borítóját Csigás Gábor tervezte, Boda Szilvia illusztrációinak felhasználásával.

A borító további forrásanyagai:

„Wallington Pro” font a Zeune Ink Foundrytól, „Bandung” font a Majestype-tól, Lost & Taken-textúrák, illetve Eric Fritz egy Creative Commons (BY 3.0) licenc alatt közzétett vektorgrafi kája.

Tördelés: Kovács Mária

Copyright © Helene Wecker, 2013

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2015

Borító © Boda Szilvia, Csigás Gábor

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-110-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Kareemnak.

I. FEJEZET

A gólem élete egy gőzhajó rakterében vette kezdetét. 1899-et írtak, a hajót Baltikának hívták, és Gdańskból tartott New Yorkba. A gólemet gazdája, egy bizonyos Otto Rotfeld, lécládában csempészte fel a fedélzetre, majd elrejtette a poggyászok között.

Rotfeld Koninból, a tenger közelében található északi faluból származó lengyel zsidó volt. A jómódú bútorasztalos egyetlen fia a vártnál hamarabb örökölte meg a családi boltot, miután szüleit idő előtt elvitte a skarlát. Azonban Rotfeld öntelt, erélytelen alak lévén, akibe cseppnyi józan ész se szorult, alig telt el öt év, és az üzlet romokban hevert.

Rotfeld tönkrement, és számot vetett az életével. Harminckét éves. Feleséget akart, és kivándorolni Amerikába.

A nagyobbik gondot a feleség jelentette. Dölyfössége mellett Rotfeld hórihorgas, vonzónak nem mondható személyiség volt, hajlamos szemtelenül fixírozni a nőket, akik vonakodtak kettesben maradni vele. Az öröklést követően felkereste néhány házasságszerző, de az ügyfeleik alacsonyabb rangú családokból származtak, ezért elhajtotta őket. Amikor mindenki számára egyértelmű lett, miféle üzletember is Rotfeld valójában, teljesen megszűntek az ilyen jellegű ajánlatok.

Beképzelt volt, ugyanakkor magányos is. Nem akadt egyetlen valódi szerelmi ügye sem. Amikor megbecsült hölgyek mellett sétált el, látta a lesajnáló és undorodó tekintetüket.

Nem tellett sok időbe, hogy eszébe jusson felkeresni az öreg Yehudah Schaalmant.

A vénségről rengeteg történet keringett, mindegyik különbözött egy kissé a többitől. Az egyik szerint megszégyenült rabbi volt, akit elkergettek a gyülekezetéből, a másik szerint megszállta egy dibbuk, és ettől természetfölötti képességekre tett szert, és még olyan is akadt, amely azt állította, hogy több mint százéves, és démonasszonyokkal hál. Egyvalamiben azonban a történetek mindegyike egyetértett: Schaalman szívesen ártja bele magát a kabbalizmus veszélyesebb tudományaiba, és jó pénzért cserébe hajlandó bárkinek a szolgálatára állni. Meddő asszonyok keresték fel az éjszaka közepén, és nem sokkal utána megfogantak. Férfi után epekedő parasztlányok vásárolták meg porokkal teli zacskóit, hogy aztán a tartalmukat belekeverjék imádottjuk sörébe.

Rotfeld azonban nem akart sem varázslatot, sem szerelmi bájitalt. Neki valami más járt a fejében.

Elment a Konin környéki erdőségbe, amelynek mélyén az öregember düledező viskója állt. Félig kitaposott ösvény vezetett a bejáratához. Zsíros, sárgás füst szállt föl a kéményből, egyedüli jeleként annak, hogy bárki is lakik itt. A viskó falai a közeli szurdok felé görnyedtek, amelynek mélyén patakocska csordogált.

Rotfeld bekopogott az ajtón, majd hátralépett. Néhány perc múlva csoszogó léptek zaja ütötte meg a fülét. Az ajtó résnyire kinyílt, és hetven év körüli vénség állt mögötte. Egyetlen pamattól eltekintve teljesen kopasz volt. Gubancos szakálla fölött mély ráncok szabdalták az arcát. Szigorú pillantást vetett Rotfeldre, mintha már előre belé akarná fojtani a szót.

– Maga Schaalman? – kérdezte Rotfeld.

Semmi válasz, csak a meredt tekintet.

Rotfeld idegesen köszörülte meg a torkát.

– Szeretném, ha készítene nekem egy gólemet, amit embernek lehet nézni – mondta. – És azt akarom, hogy nőnemű legyen.

Ez a kijelentés megtörte az öregember némaságát. Felnevetett, kemény, ugató nevetéssel.

– Fiam – mondta –, tudod te, egy gólem micsoda?

– Agyagból készült személy – felelte bizonytalankodva Rotfeld.

– Dehogy. Teherhordó állat. Jószág. Esetlen, agyatlan rabszolga. Gólemet védelemből, vagy nyers erejükért szoktak készíteni, nem a test örömeire.

Rotfeld elvörösödött.

– Azt mondja, nem tudja megcsinálni?

– Azt mondom, nevetséges az ötlet. Szinte lehetetlenség olyan gólemet készíteni, amelyet embernek lehet nézni. Először is, ehhez némi öntudatra lenne szüksége, ha másért nem, hát hogy beszélgetni tudjon. Magáról a testről már nem is beszélve, amelyhez valóságosnak megfelelő ízületek és izomzat kellenek…

Az öregember elhallgatott, csak meredt a messzeségbe látogatója válla fölött. Mintha latolgatott volna valamit. Aztán se szó, se beszéd hátat fordított Rotfeldnek, és eltűnt a viskó homályában. Rotfeld a nyitott ajtóból látta, amint nagy gonddal átforgat egy halom papírt. Elfordult a lapok tornyától, felvett egy régi, bőrkötéses könyvet, és átpörgette az oldalakat. Ujja végigszántott az egyiken, és hunyorogva bámult valamit, amit odaírtak. Végül felnézett a férfira.

– Gyere vissza holnap! – utasította.

Rotfeld így is tett, és másnap bekopogott. Schaalman most nem váratta meg, hanem azonnal ajtót nyitott.

– Mennyit fizetnél érte? – kérdezte.

– Szóval meg lehet csinálni?

– Arra válaszolj, amit kérdeztem! Az egyik meghatározza a másikat.

Rotfeld mondott egy számot. Az öregember felhorkant.

– Legkevesebb még félszer ennyit.

– De hát akkor alig marad valamim!

– Tekintsd ezt alkalmi vételnek – közölte Schaalman. – Hiszen meg vagyon írva, hogy az erényes asszony drágább a kárbunkulusoknál. Az erényéről pedig – és itt elvigyorodott – kezeskedem!

Rotfeld három nappal később egy nagy, kemény oldalú táskában hozta el a pénzt. A szurdok partját frissen ejtett seb csúfította el: embernyi hosszan vájták ki egy helyen a földet. Agyagfoltos lapát támaszkodott a partfalnak.

Schaalman szórakozottan nyitott ajtót, mintha valamilyen nagy jelentőségű pillanatban zavarták volna meg. Ruhájára sárfoltok kérgesedtek, és megszínezték a szakállát is. Meglátta a táskát, és kikapta Rotfeld kezéből.

– Nagyon jó. Gyere vissza egy hét múlva.

Azzal az ajtó bevágódott, de Rotfeldnek még alkalma nyílt egy pillantást vetni befelé, ahol az árnyak között egy alak hevert darabokban az asztalon: törzse karcsú, tagjai elnagyoltak, tenyere begörbült.

– Mit szeretnél látni egy nőben? – kérdezte Schaalman.

Ez már a következő héten történt, és ez alkalommal Rotfeld beléphetett. A viskó belsejét az asztal uralta, amelyre korábban már vethetett egy pillantást, és a fiatalember tekintete időnként akarva-akaratlanul a terhére tévedt: egy lepedővel letakart emberforma alakra.

– Mit ért az alatt, hogy mit szeretnék látni? – kérdezte.

– Asszonyt teremtek neked. Gondoltam, szeretnél beleszólást a dologba.

Rotfeld összevonta a szemöldökét.

– Azt hiszem, örülnék, ha szemrevaló lenne az alakja…

– Nem a testi dolgokról van szó, még nem. A természetéről. A személyiségéről.

– Ilyesmire is képes?

– Igen, azt hiszem, igen – jelentette ki az öreg büszkén. – Legalábbis hajlamot ültethetek el belé egyes dolgok iránt.

Rotfeld erősen törte a fejét.

– Azt akarom, hogy engedelmes legyen.

– Máris engedelmes – közölte türelmetlenül Schaalmanban. – Egy gólem ilyen: ember akaratának engedelmeskedő rabszolga. Akármit parancsolsz neki, megteszi. Még csak nem is kíván mást.

– Nagyon jó. – Rotfeld összezavarodott. Ha nem foglalkoznak a kinézettel és az engedelmességgel, akkor nem sok elképzelése maradt, mi mást akarna még. Éppen szólt volna Schaalmannak, hogy csinálja azt, amit jónak lát… De aztán egy emlék tört fel benne, és eszébe jutott a húga, az egyetlen lány, akit volt alkalma igazán megismerni. Csupa kíváncsiság volt, csak nyűg az anyjának, aki nem tudta elviselni, hogy ott lábatlankodik körülötte és kérdezgeti. Élete kevés nagylelkű tette egyikeként az ifjú Otto a szárnya alá vette. Egész délutánokat töltöttek együtt, kószáltak az erdőben, ő pedig megválaszolta a kérdéseit, szóljanak bármiről. Amikor tizenkét évesen meghalt – egy nyári délutánon a folyóba fulladt –, a férfi elvesztette az egyetlen olyan személyt az életében, aki igazán számított neki.

– Adjon neki kíváncsiságot! – mondta Schaalmannak. – És értelmet is. Ki nem állhatom a buta nőket. Ja – mondta, ahogy egy ötlettől vezérelve fellelkesült –, és legyen illedelmes. Ne… buja. Úriemberhez méltó feleség.

Az öregembernek magasba szökött a szemöldöke.

Arra számított, hogy az ügyfele anyai kedvességet, esetleg mohó szexuális étvágyat, vagy éppen mindkettőt kéri majd – a szerelmi varázslatokkal szerzett többéves tapasztalat során megtanulta, hogy a Rotfeldhez hasonló alakok saját elképzelésük szerint mit is akarnak egy nőtől. De hogy kíváncsiságot? Értelmet? Tudja egyáltalán ez a fickó, mit is kér tőle?

Ám csak mosolygott és széttárta a karját.

– Megpróbálom – mondta. – Nem biztos, hogy az eredmény pontosan az lesz, mint amit szeretnél. Az ember nem tehet meg mindent az agyaggal. – Aztán elsötétült az arca. – De ne feledd, semmit nem lehet teljesen kiforgatni az alapvető természetéből. Továbbra is gólem marad. Tucatnyi férfiével ér fel majd az ereje. Gondolkodás nélkül megvéd, és eközben kárt tesz majd másokban. Soha nem létezett még olyan gólem, amelyik előbb vagy utóbb nem kezdett ámokfutásba. Készen kell állnod arra, hogy elpusztítsad.

A munka a Rotfeld indulása előtti éjszaka fejeződött be. Az utolsó útjára Schaalmanhoz egy stráfkocsit is vitt magával, rajta egy nagy lécláda, szerény barna ruha és egy pár női cipő.

Schaalman mintha egy ideje nem aludt volna már. A szeme egyetlen fekete folt, hozzá olyan sápadt volt, mintha valamiféle alapvető erőt szipolyoztak volna ki belőle. Meggyújtotta a munkaasztala fölé akasztott lámpást, Rotfeld pedig most először pillanthatta meg a jövendőbelijét.

Magas volt, majdnem egymagasságú vele, és arányos: törzse hosszú, melle kicsi, de tömör, dereka erős. A csípője talán egy kissé szögletes, de rajta teljesen helyénvalónak, sőt vonzónak tűnt. Rotfeld a félhomályban kikémlelte a lábai közötti sötét árnyékot – úgy kapta el onnan a tekintetét, mintha nem érdekelné, és közben nagyon is tudatában volt Schaalman gúnyos pillantásának és saját erei dübörgésének.

Szív alakú, erős csontú arca volt, szemei távol ültek egymástól. Be voltak csukva, nem tudta megállapítani, milyen színűek. Orra kicsiny, kissé meghajlott a hegye alatt, telt ajkai fölött. Haja barna volt, enyhén hullámos és olyan hosszú, hogy a vállát súrolta.

Próbaképpen, mint aki hiszi is, nem is, amit lát, kezét a nő hűs vállára helyezte.

– Olyan, mint a bőr. Még tapintásra is.

– Agyag – válaszolta az öregember.

– Ezt hogy csinálta?

A másik elmosolyodott, de nem mondott semmit.

– És a haja meg a szeme? A körmei? Azok is agyagból vannak?

– Nem, azok valódiak – somolygott Schaalman túljátszott ártatlansággal, Rotfeldnek pedig eszébe jutott a pénzzel teli táska, és az, ahogy elgondolkodott azon, miféle anyagokat kell vásárolnia az öregnek. Megborzongott, és úgy határozott, mostantól még a gondolatát is kerüli ennek a témának.

Az agyagból készült asszonyt felöltöztették, és óvatosan beemelték kőnehéz testét a ládába. Ahogy eligazgatták a tagjait, haja összekuszálódott az arca előtt, Rotfeld pedig megvárta, amíg az öregember hátat fordít, és akkor finom mozdulattal visszasöpörte a helyére.

Schaalman kerített egy kis darab papírt, és felírta a két feltétlenül szükséges parancsot: az egyiket a gólem felélesztésére, a másikat az elpusztítására. Kétszer félbehajtotta a papírt, majd beletette egy impregnált borítékba. Ráírta, hogy „a gólem parancsai”, és átadta a fiatalembernek. Ügyfele alig várta már, hogy felébressze, de az öregember nem tanácsolta.

– Egy ideig zavarodott lehet, a hajón pedig nagy lesz a zsúfoltság. Ha valaki rájön, hogy micsoda, mindkettőtöket a tengerbe hajítanak.

Rotfeld vonakodva ugyan, de ráállt, hogy megvárja, amíg megérkeznek Amerikába. Utána beszögelték a láda fedelét.

Az öreg egy porlepte palackból ujjnyi snapszot töltött maguknak.

– A gólemre – emelte magasba poharát.

– A gólemre – visszhangozta Rotfeld, és lehajtotta a töményt. Diadalmas pillanat volt ez, amit csak állhatatos gyomorfájása csúfított el. Mindig is hajlamos volt a betegeskedésre, és az elmúlt néhány hét idegeskedése tönkretette az emésztését. A gyomrával mit sem törődve segédkezett az öregnek feltornázni a ládát a stráfkocsira, majd a lovat terelgetve elindult. Schaalman úgy integetett utána, mintha újdonsült párt búcsúztatna.

– Teljék örömöd benne! – kiáltotta, és vihogása visszhangot vert a fák között.

A hajó fennakadás nélkül indult útjára. Két éjszakával később Rotfeld ott hevert keskeny függőágyában, zsebében az impregnált levél, rajta a „gólem parancsai” felirattal. Úgy érezte magát, mint a gyerek, aki ajándékot kapott, majd rászóltak, hogy nem bonthatja ki. Könnyebb lett volna a helyzet, ha sikerült volna elaludnia, de a gyomrát gyötrő sajgás kínzó csomóvá állt össze hasának jobb oldalában. Kissé lázasnak érezte magát. Körülötte a fedélköz hangzavara: száz különféle horkolás, csecsemők fel-felcsukló sírása, néha okádás zaja, ahogy a hajó meglovagolta a hullámhegyeket és -völgyeket.

Megfordult, fészkelődött egy kicsit a fájdalom ellen, és közben azon töprengett, hogy az öregember bizonyára túlzott óvatosságból adta a tanácsát. Ha a nő tényleg olyan engedelmes, ahogy ígérte, ugyan mi baja lenne attól, ha felébreszti, csak hogy lássa, milyen? Aztán még megparancsolhatja neki, hogy heverjen a ládában addig, amíg elérik Amerikát.

De mi van akkor, ha nem működik rendesen? Mi van, ha egyáltalán nem kel fel, hanem csak hever ott, nőt formázó agyagdarabként? Csak most jutott eszébe, hogy semmilyen bizonyítékot nem látott arra, Schaalman tényleg képes megtenni, amit ígért. Kétségbeesetten halászta elő a borítékot a zsebéből és húzta elő belőle a papírcetlit. Zagyva, értelmetlen szavak, héber betűk kevercse! Mennyire ostoba is volt!

Átlendítette lábát a hajóágy peremén, és levette a szögön lógó petróleumlámpát. Kezét oldalára nyomva sietett át a priccsek útvesztőjén a lépcsőig, és azon lefelé a raktérbe.

Közel két órájába tellett megtalálni a ládát, két órán át keresgélt a zsinegekkel átkötött bőröndök és dobozok között. A gyomra izzott, szemébe hideg veríték csorgott. Végül aztán félretolt egy feltekert szőnyeget, és ott volt a ládája, benne a menyasszonyával.

Kerített egy feszítővasat, kierőltette a szögeket a ládából, és leráncigálta a fedelet. Hevesen vert a szíve, ahogy elővette zsebéből a papírt, és kimondta a parancsot, amely fölé az volt írva: „a gólem felébresztésére”.

Lélegzetét visszatartva várta a hatást.

A gólem lassan életre kelt. Először az érzékei elevenedtek meg. Ujjai alatt érezte a fa durvaságát, bőrén a hűvös, nyirkos levegőt. Érzékelte a hajó mozgását. Penész és tengervíz csípős szaga csapta meg az orrát.

Egy kicsit jobban felébredt, és már tudta, hogy van teste. A fát érzékelő ujjbegyek hozzá tartoztak. A levegőn fázós bőr az ő bőre volt. Megmozdította egyik ujját, csak hogy lássa, képes rá.

Volt a közelében egy férfi. Ott lélegzett. A nő ismerte a nevét, és azt is tudta, hogy kicsoda. Ő volt a gazdája, létezése oka és célja – az ő góleme volt, aki az akaratát szolgálja. És jelen pillanatban a gazdája azt akarta, hogy nyissa ki a szemét.

A gólem kinyitotta a szemét.

Gazdája ott térdelt fölötte a félhomályban. Arca-haja úszott a verítékben. Egyik kézzel a láda peremébe kapaszkodott – a másikat gyomrára szorította.

– Szervusz! – suttogta. Nevetséges módon szégyenlősség szorongatta a torkát. – Tudod, ki vagyok?

– Te vagy a gazdám. Otto Rotfeldnek hívnak. – A hangja tisztán és természetesen, bár kissé mélyen csengett.

– Így van – mondta, mintha egy gyerekkel beszélne. – És azt tudod, hogy te ki vagy?

– Egy gólem. – A nő elhallgatott, mint aki gondolkodik. – Nincs nevem.

– Még nincs – mosolyodott el Rotfeld. – Ki kell majd találnom egyet.

Egyszerre fájdalmasan elfintorodott. A gólemnek nem kellett megkérdeznie, miért, mert ő is érezte a tompa fájdalmat, a férfi szenvedésének visszhangját.

– Neked fájdalmaid vannak – mondta nyugtalanul.

– Semmiség. Ülj fel!

Felült a ládában, és körülnézett. A petróleumlámpa erőtlen fénye a hajó ringatózásával egy ütemre kóborolt odabenn. Hosszú árnyak nyúltak meg és húzódtak aztán vissza a poggyászokból és dobozokból álló halmok között.

– Hol vagyunk? – kérdezte.

– Egy hajón, épp átkelünk az óceánon – közölte Rotfeld. – Úton vagyunk Amerikába. De óvatosnak kell lenned. Sokan vannak ezen a hajón, és ha megtudnák, mi vagy, félnének tőled. Még az is lehet, hogy megpróbálnának bántani téged. Itt kell feküdnöd mozdulatlanul, amíg partot nem érünk.

A hajó erősen megdőlt, mire a gólem megkapaszkodott a láda peremében.

– Minden rendben – suttogta a férfi. Reszkető kézzel simított végig a nő haján. – Itt, mellettem biztonságban vagy – mondta. – Az én gólemem.

Felnyögött, a fedélzet fölé görnyedt, és öklendezni kezdett. A gólem bánatosan nézte.

– Egyre rosszabbul vagy.

Rotfeld köhögött, és kézfejével törölgette a száját.

– Már mondtam, hogy semmiség – közölte.

Megpróbált felállni, de megtántorodott és térdre rogyott. Riadalom hulláma söpört végig rajta, ahogy lassanként felismerte, valami valóban nincs rendjén.

– Segíts! – suttogta.

A parancs villámcsapásként érte a gólemet. Fürgén felkelt a ládájából, Rotfeld fölé hajolt, és úgy emelte fel, mintha csak egy kisfiú lenne. Kezében gazdájával, a dobozokat kerülgetve ment végig a raktéren, aztán föl a keskeny lépcsőn, ki a fedélközbe.

A harmadosztály tat felőli részén felfordulás támadt. Végigterjedt a fedélzeten, felriasztotta a szendergőket, akik morogva fordultak a másik oldalukra alvóhelyükön. Tömeg kezdett el kialakulni a fedélközi nyílás közelében található emeletes ágyak egyike körül, ahol az előbb esett össze egy férfi. A lámpavilágnál egészen sápadt volt az arc. A sorok között kanyarogva megindult a kérdés: van itt valahol egy orvos?

Nemsokára megjelent egy pizsamában és felöltőben, kezében bőrből készült táskával. A tömeg szétvált előtte, ahogy utat tört magának a priccsig. A beteg mellett egy barna ruhás, magas nő álldogált, aki elkerekedett szemmel figyelte, amint a doktor megbontotta a fiatalember ingét. Óvatosan megnyomkodta Rotfeld hasát, mire kurta ordítást kapott jutalmul.

A gólem előrevetette magát, és elsöpörte onnan az orvos kezét. A férfi döbbenten húzódott hátra.

– Minden rendben – suttogta a priccsen heverő férfi. – Egy orvos. Azért van itt, hogy segítsen. – Kinyújtotta a kezét, és megfogta a nőét.

A doktor óvatosan, fél szemét a gólemen tartva ismét megtapogatta Rotfeld hasát.

– A vakbele – jelentette ki. – A hajóorvoshoz kell vinnünk, de gyorsan.

Megmarkolta Rotfeld egyik karját, és óvatosan álló helyzetbe húzta. Mások is siettek segíteni, és az emberek kis csoportja, középen a félig deliráló, ernyedt Rotfelddel, kiment a fedélzeti nyíláson. A nő szorosan a nyomukban ment.

A hajóorvos az a fajta ember volt, aki nem fogadja jól, ha felkeltik az éjszaka közepén, főleg azért, hogy felvágjon valami névtelen parasztot a fedélközből. Egy pillantást vetett a műtőasztalon erőtlenül reszkető férfira, és máris azon merengett, megéri-e a fáradságot. Tekintettel vakbélgyulladása előrehaladottságára és a magas lázra, a vakbél feltehetően perforált, és méreggel árasztotta el a hasüregét. Maga a műtét is elviheti. A külhoniak közül, akik idehozták, egy sem beszélt angolul – miután letették a terhüket, tanácstalanul várakoztak a lejárónál, aztán szótlanul távoztak.

De hát nincs mit tenni. Műtenie kell. Kiszólt, hogy ébresszék fel a segédjét, és nekilátott felsorakoztatni a szerszámait. Épp az éteresüveget kereste, amikor háta mögött feltépték a fedélnyílást. Magas, sötét hajú nő tűnt fel benne, aki csak egy vékony, barna ingruhát viselt az Atlanti-óceán hidege ellen. Olyan arccal sietett az asztalon heverő férfihoz, mint akit egy hajszál választ el a pániktól. Az orvos feltételezte, hogy a felesége vagy a szerelme.

– Gondolom, túl nagy kérés lenne, hogy angolul beszéljen – szólalt meg, és a nő persze értetlenül meredt rá. – Sajnálom, de nem maradhat itt. A műtőben nem tartózkodhatnak nők. Ki kell mennie innen – azzal az ajtóra mutatott.

Ezt végre megértette – indulatosan rázta a fejét, és nekilátott jiddisül pörölni.

– Nézze – kezdte a sebész, és megfogta a könyökét, hogy kitessékelje. Csakhogy mintha egy lámpaoszlopba kapaszkodott volna bele. A nő nem mozdult, csak állt ott szilárdan, és most már valóságos óriásként, életre kelt valkűr módjára magasodott a férfi fölébe.

Úgy engedte el a karját, mintha megégette volna.

– Ahogy akarja – dünnyögte meglepetten. Inkább az éteresüveggel foglalatoskodott, és megpróbált tudomást sem venni a háta mögötti különös alakról.

Ismét kitárult a fedélzeti nyílás, és egy fiatalember zuhant be rajta, akit mintha nem túl kíméletesen ébresztettek volna föl az előbb.

– Doktor úr, jö… te jó ég!

– Ne is foglalkozzon vele! – mondta a sebész. – Nem hajlandó elmenni. Ha elájul, annál jobb. Gyerünk, gyorsan, különben még azelőtt meghal, hogy felnyitottuk. – Minden további nélkül elkábították betegüket, és munkához láttak.

Ha a két férfi tudta volna, micsoda küzdelem zajlik éppen a mögöttük lévő nőben, azonnal félbehagyták volna a műtétet, és mentették volna az irhájukat. Egy alacsonyabb rendű alkotás abban a pillanatban megfojtotta volna mindkettejüket, hogy a szikéjük Rotfeld bőréhez ért. Azonban a gólemnek eszébe jutott az orvos a raktérben, és az, ahogy a gazdája megnyugtatja, segíteni van itt – és az orvos volt az, aki idehozta. Ezzel együtt, ahogy lefejtették Rotfeld bőrét és a zsigereiben keresgéltek, keze fegyelmezhetetlenül zárult ökölbe újra meg újra az oldalánál. Elméjében kinyúlt gazdája felé, de nem talált semmiféle tudatosságot, semmilyen vágyat, sem igényt. Fokról fokra gyengült közöttük a kapcsolat.

A sebész eltávolított valamit Rotfeld testéből, és bedobta egy tálcába.

– Hát, kinn van a rohadék – mondta. A válla fölött hátrapillantott. – Még mindig állsz? Ügyes kislány.

– Lehet, hogy gyengeelméjű – dörmögte a segédje.

– Nem feltétlenül. Ezeknek a parasztoknak vasból van a gyomruk. Simon, azt tartsd elszorítva!

– Elnézést, uram!

Azonban az asztalon heverő alak az életéért küzdött. Beszívta a levegőt egyszer, aztán még egyszer – majd hosszú, hörgő sóhajjal Otto Rotfeld utolsó lélegzete is elhagyta a testét.

A gólem megtántorodott, ahogy kapcsolatuk maradéka is megszakadt és elhomályosult.

A hajóorvos Rotfeld mellkasára hajtotta a fejét. Egy pillanatra felemelte a csuklóját, aztán finoman visszahelyezte.

– Kérem a halál időpontját – mondta.

A segéd nyelt egy nagyot, majd a kronométerre nézett.

– Két óra negyvennyolc perc.

A sebész, arcán őszinte sajnálkozással, felírt valamit.

– Nem lehetett segíteni rajta – közölte keserűen. – Túl sokáig várt. Napok óta kínozhatta a fájdalom.

A gólem képtelen volt elszakítani tekintetét az asztalon heverő mozdulatlan alakról. Egy pillanattal ezelőtt még a gazdája volt, létezésének oka és célja – most pedig egy kupac semminek tűnt. Szédelgett, úgy érezte, elveszítette a viszonyítási pontját. Előrelépett, és megérintette a férfi arcát, ernyedt állát, félig leeresztett szemhéját. A meleg máris eltűnőfélben volt a testéből.

Kérlek, ezt hagyd abba.

A gólem visszahúzta a kezét, és arra a kettőre nézett, akik elborzadva, irtózással nézték. Egyikük se szólt egy szót sem.

– Sajnálom – mondta végül a sebész abban a reményben, hogy a hanghordozásából megértik a mondandóját. – Megtettünk minden tőlünk telhetőt.

– Tudom – felelte a gólem… és csak akkor ébredt rá, hogy értette a férfi szavait, és ugyanazon a nyelven válaszolt neki.

A hajóorvos a homlokát ráncolta, és összenézett a segédjével.

– Hölgyem… Bocsásson meg, hogy hívták ezt az embert?

– Rotfeldnek – mondta a gólem. – Otto Rotfeldnek.

– Rotfeld asszony, fogadja őszinte részvétünket. Esetleg…

– Azt akarja, hogy menjek el innen.

Nem csupán találgatásról volt szó, és nem is arról, hogy egyszerre megértette, jelenléte mekkora tapintatlanság. Egyszerűen tudta, olyan biztosan, ahogy a gazdája testét látta az asztalon és érezte az éter émelyítően édeskés gőzét. A sebész vágya, a kívánsága, hogy a nő valahol máshol legyen, az előbb szavakká állt össze az elméjében.

– Hát, igen, talán az jobb lenne – mondta a férfi. – Simon, kérlek, kísérd vissza Rotfeld asszonyt a fedélközbe.

A gólem hagyta, hogy a fiatalember karját az övébe öltse, és kivezesse a műtőből. Reszketett a teste. Lénye egy része még mindig keresgélt, kutatott Rotfeld után. Közben pedig gondolatait zavarta az ifjú segéd feszélyezett szorongása, a vágya, hogy megszabaduljon a rábízott személytől. Mégis mi történik éppen vele?

A fedélköz ajtajánál a fiatalember bűntudatosan megszorította a kezét, és azzal már ott sem volt. Mit kellene most tennie? Be kellene mennie és szembenéznie azzal a sok emberrel? A kilincsre tette a kezét, tétovázott egy kicsit, majd benyitott.

Ötszáz ember kívánságai és félelmei csapták meg, mintha örvény kapta volna el.

Bár el tudnék aludni! Bárcsak abbahagyná a hányást! Befejezi ez a fickó valamikor a horkolást? Kell egy pohár víz. Mennyi idő még, mire New Yorkba érünk? Ha egyedül lennénk, most szeretkezhetnénk. Istenem, szeretnék hazamenni.

A gólem elengedte a kilincset, sarkon fordult, és elrohant.

A kihalt főfedélzeten talált egy padot, és ott ült egészen reggelig. Hűvös eső eredt el, eláztatta a ruháját, de nem törődött vele, mert nem tudott figyelni semmi másra, csak a fejében csengő-bongó zsivajra. Olyan volt, mintha Rotfeld utasításainak hiányában elméje valamilyen pótlékot keresett volna, hogy onnan kapjon irányítást, és szembe találta magát a hajóba zsúfolt utasokkal. A gazda és gólem közötti kapcsolat jelentette megerősítés nélkül vágyaikból és félelmeikből hiányzott a parancs hajtóereje… De azért hallotta őket, és érezte azt is, melyik mennyire sürgető, tagjai pedig meg-megrándultak a kényszertől, hogy válaszoljon rájuk. Mintha megannyi apró kéz cibálta volna a ruhája ujját: „kérlek, tegyél valamit!”.

Másnap reggel ott állt a korlátnál, mialatt a tengerbe eresztették Rotfeld testét. Heves szél fújt aznap, a hullámok fodrozódva, tajtéktaréjjal nyaldosták a hajót. A holttest alig csobbant, ahogy a vízbe ért – egy pillanat, és a hajó már maga mögött is hagyta. Talán az lenne a legjobb, ha átvetné magát a korláton, és követné Rotfeldet a tengerbe, gondolta a gólem. Előrehajolt, belebámult a vízbe, megpróbálta megbecsülni a mélységét – azonban ketten sietve előreléptek, ő pedig engedte, hogy visszatereljék.

A nézők kicsiny csoportja lassanként szétoszlott. A hajó egyenruháját viselő férfi kis bőrzsákot nyújtott át neki, miközben azt magyarázta, ebben van minden, ami halálakor Rotfeldnél volt. Egy könyörületes matróz valamikor még korábban gyapjúkabátot terített a nőre, annak a zsebébe tette.

A fedélközi utasok néhány fős csapata ott álldogált a közelben, és azon töprengett, mihez is kellene kezdeni a nővel. Kísérjék le a raktérbe, vagy egyszerűen hagyják őt békén? Egész éjjel keringtek a pletykák a priccsek között. Az egyik férfi kitartóan állította, hogy a nő a saját karjában vitte a fedélközbe a halottat. Aztán akadt egy nő, aki arról motyogott, hogy látta Rotfeldet még Gdańskban – eléggé feltűnő volt, amikor a matrózokat szidalmazta, hogy nem vigyáztak az egyik nehéz ládával –, és hogy egyedül szállt fel a hajóra. Felidézték, ahogy a nő vadállatként kapott bele az orvos kezébe. Azonkívül pedig egyszerűen furcsa volt, olyan módon, amit még maguknak sem tudtak megmagyarázni. Túlságosan is mozdulatlanul állt, mint aki a fedélzethez gyökerezett, míg körülötte mindenki reszketett a hidegtől és a hajóval együtt dülöngélt. Alig pislogott: még olyankor sem tette, amikor arcába vágott az óceán vízpermete. És amennyire ezt meg tudták állapítani, eddig nem ejtett még egyetlenegy könnycseppet sem.

Úgy határoztak, beszélnek vele. Azonban a gólem hallotta a félelmeiket és a gyanúikat, és hátat fordított a korlátnak, majd elsétált mellettük, merev háta világosan kérte, hogy hagyják magára. Ahogy elhaladt előttük, mintha hideg, sírszagú levegő csapta volna meg őket. Eltökéltségük meggyengült, s inkább békén hagyták.

A gólem a tatoldali lépcsőhöz sétált. Elment a fedélköz mellett lefelé, a raktér irányába: rövid létezése során ez volt az egyetlen olyan hely, ahol nem érezte veszélyben magát. Rálelt a nyitott ládára, és belemászott, aztán visszahúzta magára a fedelét. Sötétbe burkolózva hevert ott, és végiggondolta azt a néhány tényt, amiben biztos volt. Ő egy gólem, és a gazdája meghalt. Egy hajón van az óceán közepén. Ha a hajón tartózkodók között lenne még olyan, aki tudná, micsoda ő, akkor félnének tőle. És rejtőzködnie kell.

Mialatt ott feküdt, a felette lévő fedélzetek irányából az eddigi legerősebb vágy szivárgott le hozzá. A fedélközben volt egy kislány, aki elvesztette a játéklovát, és most vigasztalhatatlanul bömbölt miatta. Egy másodosztályon utazó férfi három napja nem ivott már, megpróbált új életet kezdeni – csak járt fel és alá parányi kabinjában, reszketett, ujjaival a haját túrta, és semmi másra nem tudott gondolni, csak egy pohárka konyakra. Ezek és még számos másik húzta-vonta hol erősebben, hol gyengébben. Arra sarkallták, másszon ki a raktérből, hogy valamiképpen segítsen rajtuk. De eszébe jutott az utasok gyanakvása az előfedélzeten, és a ládában maradt.

Ott hevert egész nap, és még éjszaka is, hallgatta, ahogy körülötte nyikorognak, csúszkálnak a dobozok. Haszontalannak, céltalannak érezte magát. Fogalma sem volt arról, mit is kellene tennie. Ráadásul az egyetlen nyoma arra vonatkozóan, hogy hová mennek, egyetlen szó volt, amit még Rotfeld mondott: „Amerika”. Ez bármit jelenthetett.

Másnap reggel a hajó kellemesebb időjárásra és kellemes látványra ébredt: vékony szürke vonal tűnt fel az óceán és az ég között. Az utasok felszállingóztak a fedélzetre, és csak nézték, ahogy egyre vastagodott és növekedett nyugaton. Ez a vonal azt jelentette, hogy minden kívánságuk teljesült, minden félelmüket elfelejthetik, még ha csak rövid időre is – és odalenn, a raktérben a gólem váratlan és áldott megkönnyebbülést érzett.

A hajó propellereinek állandó zúgása mormolássá szelídült. A jármű lelassult. Aztán távoli emberi hangok, kiáltozás és ujjongás harsantak. A gólem kíváncsiságában végül felült ládájában, és kiment az előfedélzetre, a verőfénybe.

A fedélzetet ellepték az emberek, és először nem látta, miért integetnek. Ám aztán meglátta: szürkészöld nő állt a víz közepén, egyik kezében táblával, a másikban egy fáklyát tartott magasba. Tekintete meg se rebbent, és egészen mozdulatlan volt: tán csak nem egy másik gólem? Ám utána világossá vált, mennyire messze van, és ő ráébredt, milyen hatalmas. Ezek szerint nem él – de az üres tekintetű, jellegtelen szempárban mindazonáltal mégis leheletnyi megértést fedezett fel. Mindazok, akik a fedélzeten voltak, vidáman integettek és kiáltoztak neki, és sírtak, miközben mosolyogtak. Ez is egy emberkéz alkotta nő, gondolta a gólem. Akármit is jelent a többieknek, tisztelték és szerették. Rotfeld halála óta ez volt az első alkalom, hogy valami reményfélét érzett.

Megszólalt a hajókürt, egészen beleremegett a levegő. A gólem megfordult, hogy visszamenjen a raktérbe, és csak ekkor pillantotta meg a várost. Egy sziget sarkán emelkedett az égnek roppant tömege. A magas, négyszögletes épületek mintha változtatták volna a helyüket, sorokba rendeződve táncolni látszottak, ahogy a hajó egyre közeledett hozzájuk. Fákat, mólókat, kisebb járművektől, a vízen rovarok módjára ide-oda sikló vontatógőzösöktől és vitorláshajóktól nyüzsgő kikötőt pillantott meg. Hosszú, szürke híd függött kábelek hálójában és nyújtózott kelet felé, egy másik partvonal irányába. Azon töprengett, áthaladnak-e alatta – ám a nagy hajó inkább nyugatnak fordult és megközelítette a dokkokat. A tenger keskeny folyóvá változott.

Egyenruhás emberek járkáltak fel-alá a fedélzeten, és kiabáltak. „Szedjék össze a poggyászukat”, mondták. „Hamarosan kikötünk New Yorkban, és komppal átviszik magukat az Ellis Islandre. A raktérben lévő poggyászaikat ott kapják meg.”

Legalább fél tucatszor elismételték mindezt, mire a gólem ráébredt, hogy az emberek különféle nyelveken beszélnek, ő azonban mindegyiket értette.

Az utasok néhány perc alatt elhagyták a fedélzetet. Behúzódott a kormányosfülke árnyékába, és igyekezett nyugodtan végiggondolni a dolgokat. Nem volt egyéb tulajdona, csak a kabát, amelyet kapott – a sötétre színezett gyapjú egészen átmelegedett a napsütésben. Belenyúlt a zsebbe, és megtalálta a kis bőrzacskót. No meg itt van legalább ez is.

Az utasok először csak csordogáltak kifelé a lépcsőlejáró nyílásából, aztán megindult az áradat: mindenki utazáshoz öltözve, táskákkal és bőröndökkel a kezükben. Az egyenruhások újra kiabálni kezdtek. „Álljanak szabályos sorba! Mindenki mondja meg a nevét és a nemzetiségét, ha kérdezik! Ne lökdösődjenek! Ne tömörüljenek! Ügyeljenek a gyerekeikre!”

A gólem bizonytalankodva állt ott, a többiektől távol. Csatlakoznia kellene hozzájuk? Keresni valami helyet, ahol elbújhat? Elméik ott zsivajogtak körülötte, mindegyik ugyanazt akarta: gyorsan áthaladni az Ellis Islanden, és bejegyzés nélküli egészségügyi igazolást az ellenőröktől.

Az egyik egyenruhás észrevette, hogy a gólem ott áll egymagában, tétovázva, és megindult felé. Az egyik utas megállította, kezét a vállára tette, és suttogni kezdett valamit a fülébe. Az orvos volt az, a fedélközből. A hajó tisztje egy marék papírlapot tartott a kezében: átnézte őket, keresett valamit. Összevonta a szemöldökét, és ellépett az orvos mellől, aki ismét belesimult a sorba.

– Hölgyem! – kezdte a tiszt, és egyenesen a gólemre szegezte tekintetét. – Kérem, jöjjön ide!

Ahogy a gólem odalépett hozzá, mindenki elcsöndesedett körülöttük.

– Maga az, akinek meghalt a férje, igaz?

– Igen.

– Őszinte részvétem, hölgyem. Valószínűleg csak tévedésről van szó, de úgy látom, nem szerepel az utasjegyzékben. Láthatnám a jegyét?

A jegyét? Természetesen nem volt jegye. Hazudhatott volna, mondván, elveszítette, de eddig még egyszer sem tett ilyet, és nem hitte, hogy ügyes lenne benne. Be kellett látnia, hogy két lehetősége van: csöndben marad, vagy elmondja az igazat.

– Nincs jegyem – közölte, és abban a reményben mosolygott, hogy ez segít.

A tiszt elcsigázottan felsóhajtott, és egyik kezével megfogta a gólem karját, mint aki meg akarja akadályozni, hogy elrohanjon.

– Velem kell jönnie, hölgyem.

– Hová megyünk?

– Leül a fedélközben, amíg elrendezzük az utasokat, aztán felteszünk magának néhány kérdést.

Mit kellene tennie? Sehogy sem tud úgy válaszolni a kérdésekre, hogy ne leplezze le magát. Máris mindenki őket bámulta. Riadtan fordult meg, miközben a férfi határozottan szorította karját, és kereste a szökés mikéntjét. A hajó még mindig mozgott, a folyó közepén hasította a vizet, kétoldalt kisebb hajók suhantak tova. A nyüzsgő mólókon túl hívogatóan csillogott a város.

A tiszt erősebben markolta meg a karját.

– Hölgyem! Kérem, ne kényszerítsen!

Pedig nem akarta kényszeríteni, ezt tisztán látta a gólem. Egyáltalán nem akart foglalkozni vele. A tiszt leginkább azt szerette volna, ha egyszerűen csak eltűnik.

A gólem szája sarka mosolyra görbült. Ennek a kívánságnak végre eleget tudott tenni.

Könyöke egyetlen mozdulatával kitépte magát a meglepett tiszt fogásából, és a korláthoz szaladt. Mielőtt még bárki akár csak felkiálthatott volna, átvetette magát a hajó peremén, fejest ugrott a csillámló Hudsonba, és elsüllyedt, akár a kő.

Néhány órával később a West és Gansevoort sarkán cigarettázó rakodómunkás egy sétáló nőt vett észre a folyó felől. A nő csuromvíz volt. Egy férfi gyapjúkabátját viselte meg egy barna ruhát, ami szemérmetlenül a testére feszült. Haja a nyakához tapadt. A legmeglepőbb a szoknyáját és a cipőjét vastag rétegben borító iszap volt.

– Hé, kisasszony – szólt oda a férfi –, úszni ment?

A nő különös mosolyt villantott felé elhaladtában.

– Nem. Sétáltam.

II. FEJEZET

Az Alsó-Manhattanben található Kis-Szíriának nevezett területen, nem messze attól a helytől, ahol a gólem kimászott a partra, élt egy bádogos, akit Butrosz Arbílinak hívtak. Arbíli maronita katolikus volt, aki Zahla dolgos falujában nőtt fel, a Libanon-hegy mögötti völgyben. Olyan korban ért felnőtté, amikor úgy tűnt, minden harminc alatti férfi maga mögött hagyja Nagy-Szíriát, hogy szerencsét próbáljon Amerikában. Volt, akit a misszionáriusok történetei lelkesítettek föl, esetleg azon rokonoké, akik már megtették a nagy utat, és leveleik most bankókkal kitömve érkeztek haza. Mások lehetőséget láttak benne arra, hogy kijátsszák a sorozást és a súlyos adókat, amelyeket török uraik követeltek tőlük. Összességében olyan sokan hagytak el egy-két falut, hogy a piacok kihaltak és a hegyoldalakon növő szőlők szétpattantak a tőkéken.

Arbíli néhai édesapja családjában öt fivér volt egykor, és a nemzedékek során addig osztották újra meg újra a földjüket, hogy végül a testvérek parcellái olyannyira összezsugorodtak, szinte művelni sem volt már érdemes őket. Maga Arbíli bádogostanoncként annyit keresett, amennyi alamizsnának is bajosan felelt meg. Édesanyja és lánytestvérei selyemhernyókat tartottak, hogy ezzel jussanak némi bevételhez, de még ez sem volt elegendő. Arbíli lehetőséget látott az Amerikába tartó nagy rohamban. Búcsút mondott a családjának, és felszállt egy New Yorkba tartó gőzhajóra, majd nemsokára kicsiny kovácsműhelyt bérelt a Washington Streeten, az egyre növekvő szíriai közösség kellős közepén.

Jól és lelkiismeretesen dolgozott, árui még a New York-i zsúfolt piacon is kiemelkedőnek számítottak, minőségi daraboknak, amelyek megérik az árukat. Csészéket és tálakat, edényeket és serpenyőket, háztartási szerszámokat, gyűszűket, gyertyatartókat készített. Néha ez vagy az a szomszéd hozott neki valami javítanivalót, horpadt edényt vagy megcsavarodott zsanért, ő pedig úgy adta vissza, hogy jobb volt, mint újkorában.

Azon a nyáron érdekes kéréssel keresték meg. Egy Marjam Faddúl nevű hölgy jött el a boltjába, kezében régi, horpatag, mégis tetszetős rézflaskával. Amióta az eszét tudta, a családja tulajdonában volt ez a flaska, és amikor Marjam Amerikába indult, édesanyja, aki olívaolajat tartott benne, odaadta neki.

– Hogy mindig legyen nálad egy darabka az otthonodból – mondta akkor.

Marjam és a férje, Szaíd nyitottak egy kávéházat a Washington Streeten, amely hamar a környék élénk forgalmat bonyolító központja lett. Egy délután, amikor épp serénykedő konyháját szemlélte, Marjam úgy határozott, hogy bár még mindig kedves darab, a flaska egy kissé talán túlságosan is ütött-kopott és horpadozott már. Van mód arra, hogy Arbíli kijavítson néhány ütődést és csorbát? Esetleg még talán a fényezését is helyrehozza?

A férfi műhelye magányában szemügyre vette a flaskát. Úgy huszonhárom centiméter hosszú lehetett, kerek, gömbölyded teste hamar elvékonyodott, és karcsú nyakban szűkült össze. Készítője nagyon pontos és részletgazdag szalagos díszítéssel ékítette. A megszokott ismétlődő minta helyett a hurkok és csigavonalak látszólag véletlenszerűen keresztezték társaikat, mielőtt megérkeztek önmagukba.

Lenyűgözve forgatta. Egyértelműen régi darab, talán még annál is régibb, mint ahogy azt Marjam meg az anyja gondolta. Manapság ritkán használnak csak vörösrezet, mert nagyon puha – a sárgaréz és az ón sokkal tartósabb anyag, és dolgozni is könnyebb velük. Ami azt illeti, ha valóban annyi idős, amennyinek gondolja, akkor egyáltalán nem tűnik annyira elnyűttnek, amilyennek talán lennie kellene. A származási helyét sehogyan sem lehetett megállapítani, mert az alján nem volt ott a mesterjegy, sem másféle azonosító jel.

Megvizsgálta a szalagmintán lévő mély horpadásokat, és be kellett látnia, ha kijavítja, azzal jól látható vonalak jelennek meg az új és a régi részek között. Úgy határozott, jobb, ha kisimítja a rezet, megjavítja a flaskát, aztán újra ráviszi az egész mintát.

Vékony pergamendarabot tekert az alsó rész köré, kerített egy faszéndarabot, és ügyelve arra, hogy a készítő árjának minden egyes nyomát rögzítse, végigsatírozta a díszítést. Aztán satuba fogta a flaskát, és kivette a tűzből a legkisebb forrasztópákáját.

Ahogy állt ott, pákájával a flaska fölött, valami különös, rossz előérzet tört rá. Lúdbőrözött a karja-háta. Borzongva tette le a pákát, és sóhajtott egyet. Mégis mi nyugtalaníthatja így? Sütött a nap, és nemrég tisztességes reggelit evett. Egészséges volt, és az üzlet jól ment. Megrázta a fejét, újra felvette a pákát, és hozzáérintette az egyik szalagdíszítéshez, eltörölve ezzel az egyik hurkot.

Nagy erejű ütés verte le a lábáról, mintha villám csapott volna belé. Repült egy nagyot, és összeesett az egyik munkaasztal mellett. Csengett a füle, ahogy kábán megfordult és körülnézett.

Egy csupasz férfi hevert a műhelye padlóján.

Arbíli döbbenten figyelte, ahogy a férfi ülő helyzetbe tolja magát és arcához emeli a kezét. Aztán leengedte, és tágra nyílt, izzó tekintetű szemmel nézett körül. Olyannak tűnt, mint akit évekig őriztek láncra verve a világ legmélyebb, legsötétebb tömlöcében, aztán durván kivonszolták a fényre.

Támolyogva talpra állt. Magas, erős testalkatú férfi volt, és jóképű is. Ami azt illeti, túlságosan is az: az arcában volt valami hátborzongató hibátlanság, mintha egy megelevenedett festmény lett volna. Sötét haja rövidre vágva. Úgy nézett ki, mint aki nincs tudatában annak, hogy meztelen.

Jobb csuklóját széles fémperec ölelte körbe. Láthatóan ugyanakkor vette észre, amikor Arbíli. Felemelte a karját, és elborzadva meredt rá.

– Vas – mondta. Majd: – De hát ez lehetetlen.

Végül pillantása Arbílira siklott, aki még mindig az asztal mellett kuporgott, és még levegőt venni se mert.

Az idegen váratlan és rettentő kecsességgel csapott le rá, megragadta a nyakát, és egyetlen mozdulattal teljesen felemelte a padlóról. Sötétvörös köd borult Arbíli szemére. Úgy érezte, feje a mennyezetet súrolja.

– Hol van? – ordította a férfi.

– Ki? – lihegte Arbíli.

– A varázsló!

Megpróbált beszélni, de csak hörögni tudott. A pucér férfi vicsorogva hajította le a földre. Arbíli levegő után kapkodott. Körülnézett fegyvert vagy bármi annak használhatót keresve, és meglátta a pákát: egy rongyhalmon hevert és kissé parázslott. Megmarkolta a fogóját, és előrerontott.

Elmosódott mozdulat… Aztán Arbíli megint a padlón hevert, ez alkalommal a vas íves markolata torka és kulcscsontja találkozásának feszült. A férfi fölötte térdelt, és vörösen izzó csúcsánál fogva tartotta a pákát. Egyáltalán nem lehetett érezni égő hús szagát. A férfi még csak el sem fintorodott. S ahogy Arbíli rémülten bámult bele abba a túlságosan is szabályos arcba, érezte, ahogy a torkának nyomódó hűvös markolat felmelegszik, aztán egészen forró lesz, sőt még forróbb… Mintha valamiképpen maga a férfi melegítené fel.

Ez egész egyszerűen lehetetlen, gondolta Arbíli.

– Mondd el, hol a varázsló, hogy megölhessem! – követelte a férfi.

Arbíli tátott szájjal nézett rá.

– Emberi alakba zárt! Mondd el, hol van?

A bádogos fejében egymást kergették a gondolatok. Lenézett a forrasztópákára, és eszébe jutott a különös baljós előérzet, ami azelőtt tört rá, hogy hozzáért a flaskához. Eszébe jutottak nagyanyja olajlámpásokról és palackokról meg a beléjük zárt lényekről szóló történetei.

Nem. Ez nevetséges. Ilyesmi csak a mesében történhet meg. Viszont akkor a másik lehetőség az a következtetés, hogy megbolondult.

– Uram – suttogta –, maga dzsinn?

A férfinak vékony pengévé keskenyedett az ajka, tekintetébe gyanakvás költözött. De nem nevette ki Arbílit, és nem is nevezte eszementnek.

– Az – állapította meg a bádogos. – Édes Istenem, maga az.

Nyelt egy nagyot, és fájdalmasan elfintorodott a nekifeszülő forrasztópákától.

– Kérem! Nem ismerem ezt a varázslót, bárki is legyen. Az az igazság, abban sem vagyok biztos, hogy maradtak még egyáltalán varázslók. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nagyon hosszú ideig lehetett abba a palackba zárva.

A férfi most fogta fel, mit is mondott neki. A fémpálca lassan eltávolodott a bádogos nyakától. A férfi felállt és megfordult, mint aki most látja először a műhelyt. A magasan lévő ablakon beszüremlett az utca zaja: a ló vontatta kordék zörgése és a rikkancsok kiáltozása. Gőzhajó hosszú és mély kürtszava hangzott fel a Hudsonon.

– Hol vagyok? – kérdezte.

– A műhelyemben – mondta Arbíli. – New Yorkban. – Igyekezett nyugodtan beszélni. – Egy Amerikának nevezett helyen.

A férfi odament a munkapadjához, és felvette az egyik hosszú, vékony pákát. Iszonyodó ámulattal fogta.

– Ez valódi – mondta. – Ez az egész valódi.

– Igen – felelte Arbíli. – Attól tartok, az.

A másik letette a pákát. Állkapcsában görcsösen össze-összehúzódtak az izmok. Olyannak látszott, mint aki felkészül a legrosszabbra.

– Mutasd meg! – szólalt meg végül.

Mezítláb, csak Arbíli régi ingébe meg egy cejgvászon nadrágba öltözve állt a dzsinn a Castle Gardens korlátjánál, Manhattan déli csücskében, és csak bámult kifelé, az öbölre. Arbíli a közelében várakozott – talán félt túlságosan közel menni hozzá. Az ing és a cejgnadrág a műhelye sarkában lévő régi rongyok kupacából származott. A nadrágon a páka foltjai éktelenkedtek, az ing ujjába lyukak égtek. Arbílinak meg kellett mutatnia, hogyan kell begombolni.

A dzsinn a korlátnak dőlt: megigézte a látvány. A sivatag teremtménye volt, aki még soha életében nem járt ennyire közel ekkora víztömeghez. Nyaldosta a lába alatt a köveket, hol magasabbra, hol alacsonyabbra nyújtózott. Tompa fények lebegtek a tetején, ahogy a délutáni napfény visszaverődött a hullámok örökké változó felszínéről. Ezzel együtt nehéz volt elhinni, hogy nem holmi igen ügyes káprázatot lát éppen, ami csak azért létezik, hogy összezavarják vele. Szinte várta, melyik pillanatban oszlik szét a város és a víz, hogy helyüket átvegyék a neki közel kétszáz éven át otthont adó Szír-sivatag jól ismert síkságai és felföldjei. Ám a másodpercek csak sorjáztak egymás után, és a New York-i kikötő makacsul a helyén maradt.

A dzsinn azon töprengett, hogyan kerülhetett erre a helyre.

A szíriai nem a legkíméletlenebb és nem is a legkietlenebb Arábia sivatagai közül, ennek ellenére fenyegető hely mindazok számára, akik nem ismerik a titkait. Itt született a dzsinn, abban a korban, amelyet az emberek később hetedik évszázadnak neveztek.

A dzsinnek számos fajtája közül – a faj igen változatos, számos alak és képesség előfordul soraiban – a leghatalmasabbak és legértelmesebbek egyikének számított. Valódi alakjában olyan anyagtalan volt, akár a levegő foszlánya, emberi szem számára láthatatlan. Ebben a formájában magához szólíthatta a szelet, hogy aztán meglovagolja és végigszáguldjon a sivatagon. Magára ölthette bármelyik állat alakját is, és olyan kézzelfoghatóvá válhatott, mintha mindig is csont és izom alkotta volna a testét. Annak az állatnak a szemével látott, a bőrével érzékelt… De valódi természete mindig is a dzsinneké volt, akik a tűzből lettek, épp úgy, ahogy az emberekről azt mondják, földből teremtették őket. S mint az undorító, húsevő gúloktól a szélhámoskodó ifrítekig összes dzsinntestvére, ő sem maradt sokáig egyetlen alakban.

A dzsinnek általában a magányt kedvelik, erre a példányukra pedig még az átlagnál is igazabb volt ez a megállapítás. Fiatalabb korában részt vett a nagyjából-egészéből dzsinnek társadalmának nevezhető, ötletszerűen megtartott szertartásokban és levegőben zajló csatározásokban. Rávetették magukat valamilyen apró sérelemre, perpatvarra, és dzsinnek százai szólították magukhoz a szeleket, hogy aztán csatába lovagoljanak rajtuk, egyik klán a másik ellen. A nyomukban támadó óriási forgószelek homokkal töltötték meg a levegőt, és a sivatag többi lakója barlangokban, sziklák árnyékában keresett menedéket, ott várta meg a vihar elvonultát.

Ám ahogy érettebbé vált, a dzsinn egyre kevésbé lelte kedvét az efféle mulatságokban, és rászokott, hogy egyedül kóboroljon a sivatagban. Természeténél fogva kíváncsi volt – noha hosszú időre semmi sem tudta lekötni a figyelmét –, és nyugaton egészen a Líbiai-sivatagig, keleten Iszfahán síkjáig ellovagolt a szelek hátán. Ezzel a józan ésszel elfogadhatónál nagyobb kockázatot vállalt. Még a legszárazabb sivatagban is bármikor, előjelek nélkül lecsaphatott a zivatar, márpedig az a dzsinn, akit elkapott az eső, halálos veszedelemben forgott. Mert magára ölthetett ugyan bármilyen alakot, emberit, állatit, vagy éppen a saját valódi alakját, amely egyáltalán nem is volt alak, attól még továbbra is életre kelt szikra maradt, és könnyen kialudhatott.

Ám akár szerencse, akár ügyessége vezérelte útján, a dzsinn soha nem ázott el, és arra kalandozott, amerre csak szeretett volna. Kóborlásait arra használta, hogy arany és ezüst telérek után kutasson – a dzsinnek született kovácsok, ez a példányuk pedig a szokottnál is ügyesebb volt. Hajszálnál nem vastagabb fonalakat, lapokat, vagy akár csavart kötelet is tudott készíteni fémből. Az egyetlen fajtája, amelyhez még csak hozzá sem érhetett, a vas volt: mert akárcsak faja minden példánya, ő is rettegett a vastól, s úgy hőkölt vissza az ilyen érccel erezett kövektől, akár az ember borzad vissza a mérges kígyótól.

Sokáig s hosszan lehet kószálni a sivatagban anélkül, hogy más értelmes teremtmény nyomára bukkanna bárki. Ám a dzsinnek korántsem voltak egyedül, mert sok ezer éve már, hogy az emberek szomszédságában éltek. Ott voltak a beduinok, a vándor jószágtartó törzsek, amelyek veszélyekkel teli életüket abból igyekeztek fenntartani, amit a sivatag nyújtott nekik. És ott voltak az emberek városai messze keleten és nyugaton, amelyek évről évre terebélyesedtek, és karavánjaikat keresztülküldték a közöttük lévő sivatagon. De hiába volt a szomszédság, az emberek és a dzsinnek egyaránt mélységes bizalmatlansággal tekintettek a másikra. Meglehet, az emberiség félelme volt a hevesebb, mert a dzsinnek rendelkeztek a láthatatlanság vagy az álcázás előnyével. Egyes kutakat, barlangokat, sziklákkal szegélyezett hágókat a dzsinnek lakhelyének tartottak, és aki áthaladt rajtuk, az bajt idézett a fejére. A beduin asszonyok vasgyöngyökből fűzött amuletteket tűztek kisgyerekeik ruhájára, hogy ezzel tartsák távol azokat a dzsinneket, amelyek esetleg megpróbálják megszállni vagy elvinni őket, hogy váltott gyermek legyen belőlük. Állítólag egykor éltek olyan varázslók, nagy és veszedelmes tudású emberek, akik megtanulták, miként lehet parancsolni a dzsinneknek és irányítani őket, és lámpásokba vagy palackokba zárták őket. A történetmondók szerint ezek a varázslók réges-rég távoztak már a föld színéről, s csak erejük leghalványabb árnyéka maradt vissza utánuk.

Ám a dzsinnek igen hosszú életűek – egy dzsinn akár nyolc-kilencszer annyi ideig is elélhet, mint egy ember –, és a varázslókról szóló emlékeik még nem fakultak meg annyira, hogy mondák legyenek belőlük. Az idősebb dzsinnek óva intettek mindenkit az emberekkel való találkozástól, cselszövőnek, hitszegőnek nevezték őket. Azt mondták, bármikor rálelhetnek újra a varázslók elveszett tudására. A legjobb az, ha mindenki elővigyázatos. Így tehát a két faj közötti kapcsolat jobbára véletlen találkozásokból állt, amelyet általában a kisebb dzsinnek, azok a gúlok és ifrítek idéztek elő, akik képtelenek voltak megállni, hogy bajt ne keverjenek.

A dzsinn fiatalkorában meghallgatta az öregek intelmét, és meg is fogadta tanácsukat. Útjai során elkerülte a beduinokat, és óvakodott a tájat lassan átszelő, Szíria, Dzsazíra, Irak és Iszfahán piacai felé tartó karavánoktól. De talán elkerülhetetlen volt, hogy egy napon húsz-harminc főből álló oszlopot pillantson meg a látóhatáron – tevéik megrakva értékes árukkal –, és felmerüljön benne az ötlet: miért is ne vehetné őket szemügyre közelebbről is? A régi idők dzsinnjei óvatlanok és meggondolatlanok voltak, amikor hagyták, hogy foglyul ejtsék őket, de őrá egyik se igaz. Semmi baja nem származhat abból, ha egyszerűen csak megnézi őket magának.

Lassan közelítette meg a karavánt, és biztonságos távolságban tőlük beállt mögéjük, tempójukhoz igazodott. Az emberek hosszú, bő köpenyeket viseltek, több rétegben, amelyek mindegyike csupa por volt az utazástól, fejüket kockás kendővel fedték a tűző nap ellen. Beszélgetéseik foszlányait a szél elhozta a dzsinnhez: a következő úti céljukig hátralévő időről vagy az útonállók támadásának valószínűségéről folyt a szó. Hangjukban hallotta kimerültségüket, hátuk hajlottságából látta fáradtságukat. Ezek nem varázslók! Ha lenne bármi varázserejük, átbűvölnék magukat a sivatagon, és megkímélnék testüket ettől a végeláthatatlan baktatástól.

Néhány óra múltán a nap ereszkedni kezdett, és a karaván a sivatag egy ismeretlen szegletébe érkezett. A dzsinnek eszébe jutott az óvatosság, és visszafordult biztonságosabb vidék felé. Azonban ez a szemvillanásnyi betekintés a karaván életébe csak annyit ért el, hogy lángra lobbantotta a kíváncsiságát. Keresni kezdte a karavánokat, és egyre többször járt a nyomukban, igaz, mindig messziről – mert ha túl közel ment hozzájuk, az állatok nyugtalankodni kezdtek, és még az emberek is megérezték, mint afféle hátulról érkező szelet. Éjjelente, amikor lepihentek egy oázisban vagy egy karavánszerájban, a dzsinn hallgatta a beszélgetésüket. Volt, hogy az előttük álló távolságokról esett szó, a fájdalmaikról, aggodalmaikról és a megpróbáltatásokról. Máskor a gyerekkorukról beszéltek és azokról a mesékről, amelyeket anyjuk, nénikéik és nagyanyáik mondtak el nekik egykor. Viseletes történeteket, nagyotmondásokat cserélgettek egymással magukról, vagy egykorvolt hősökről, királyokról, kalifákról és vezírekről. Mindenki kívülről ismerte ezeket, pedig soha nem mondták el kétszer ugyanúgy, és boldogan pocsékolták a szavakat a részletekre. A dzsinnt különösen a más dzsinnek említése lelkesítette, mint például amikor Szulajmánról, arról az emberi uralkodóról mondtak meséket, aki hétszáz évvel ezelőtt első és utolsó emberi királyként igájába fogta a dzsinneket.

Figyelte és hallgatta őket, és úgy vélte, izgalmas ellentmondáshalmazzal van dolga. Mi hajtja ezeket a kurta éltű lényeket, hogy ennyire furcsán önpusztítók legyenek ezekkel a gyötrelmes utakkal és a kegyetlen csatákkal? És hogyan lehet, hogy alig tizennyolc-húsz évesen ennyire értelmesekké és ennyire ravaszakká válhatnak? Ámulatba ejtő eredményekről és teljesítményekről beszéltek olyan városokban, mint Sám és Kudsz: óriási piacokról és új mecsetekről, olyan csodálatos építményekről, amilyenekhez hasonló még soha nem volt a világon. A dzsinnek fajtája, amelyik nem kedvelte, ha körbekerítették, eddig soha nem próbált meg létrehozni ehhez hasonló dolgokat – otthonaik legfeljebb olyan pőre menedékek voltak, ahová be lehetett húzódni az eső elől. Viszont egyre jobban foglalkoztatta az ötlet. Ezért aztán az egyik völgyben választott egy helyet, és amikor épp nem karavánokat hajkurászott, nekilátott, hogy palotát építsen magának. Átlátszatlan, ívelt kékeszöld üveglapokká formálta a kézzel hevített és gyúrt sivatagi homokot, és falakat, lépcsőket, padlókat és erkélyeket készített belőle. Ezüstből és aranyból filigránmunkát szőtt a falak köré, s így a palotát mintha csillogó háló vette volna körül. Hónapokat töltött azzal, hogy újra és újra megalkotta pillanatnyi kedve szerint, és csalódottságában kétszer is porig rombolta. A palota igazán még akkor sem készült el, amikor felépült és lakható lett. A helyiségek egy része nyitott volt a csillagok felé, mert a mennyezetüket elkobozták, hogy máshol padló legyen belőlük. Egyre nőtt a filigránmunka hálója, ahogy a dzsinn fémtelérekre lelt a sivatagi sziklákban, aztán szinte teljesen eltűnt, amikor kifosztotta az egészet, hogy egy egész termet bevonjon arannyal. Hozzá hasonlóan a palota is általában láthatatlan volt mások előtt – azonban a sivatagi emberek néha megpillantották messziről, ahogy ráestek és izzó ragyogásba vonták a lenyugvó nap utolsó sugarai. Akkor aztán megfordultak és sarkantyújukkal vágtára ösztökélték lovaikat – és csak sok mérföld múltával, amikor biztonságban voltak már, látótávolságra főzőtüzeiktől, akkor mertek újra hátranézni.

Castle Gardensban egyre nyúltak az árnyak, de a dzsinn még mindig nem tudta levenni tekintetét a kikötőről. Egy alkalommal, még igen fiatalon, talált egy kis tavacskát az egyik oázisban. A fiatalok módjára, akik mindenhol készen állnak próbára tenni önnön határaikat, sakál alakját öltötte magára, és combig belegázolt a vízbe, majd addig állt ott, amíg csak mert, miközben a dermedtség a mancsán át belekúszott a végtagjaiba. Csak akkor ugrott ki belőle, amikor már azt hitte, menten összerogy. Ennél közelebb még soha nem került a halálhoz. És csak egy nagyon kicsi tavacskáról volt szó.

Szinte semennyi erőfeszítésbe nem telne átugrani a korláton, belezuhanni, beleszökkenni a vízbe. Elég lenne egy-két percre alámerülnie, és kihunyna.

Émelyegve kapta el a tekintetét. Gőzösök és vontatóhajók pöfögtek el mellette egyre terpeszkedő nyomdokvizet hagyva maguk után. A látóhatáron dimbes-dombos vidéket rajzolt ki a gyengülő fény. Közepes távolságban egy szigeten hatalmas, nőt formázó szobor állt, amelyet valamilyen zöldes fémnek tűnő anyagból készítettek. Döbbenetes volt a mérete. Mennyi sziklát kellett megolvasztani, mennyi nyers fémet kellett összegyűjteni a megalkotásához? És hogyhogy nem szakította át a föld vékonyka korongját és zuhant bele a tengerbe?

Arbíli szerint ez az öböl csak aprócska része egy felfoghatatlan tömegű és méretű óceánnak. A dzsinnek még eredeti alakjában se lett volna reménye arra, hogy átkeljen rajta… Most pedig eredeti alakja elérhetetlenné vált a számára. Tüzetesen szemügyre vette a vasból készült karperecet abban a reményben, hátha észrevesz rajta valamilyen hibát, ami eddig elkerülte a figyelmét, de nem talált semmit. Széles volt és vékony, rásimult a csuklójára, és egyik oldalán pánt volt rajta. A lenyugvó nap fényében selymesen csillogott a pánt a szeggel. Próbálkozhatott akárhogy, nem sikerült még csak megmozdítania sem a szeget.

Lehunyta a szemét, és századszor is megpróbált alakot váltani, nekifeszült a bilincsben rejlő bűbájnak. De olyan volt, mintha ez a képessége soha nem is létezett volna. Ami még döbbenetesebb volt, hogy egyetlen emléket sem tudott felidézni arról, miképpen került a karperec a csuklójára.

Hosszan tartó életük mellett a dzsinnek csodaszámba menő, szinte fotografikus emlékezettel voltak megáldva, és ez alól ez a dzsinn sem volt kivétel. Az emberek emlékezetfelidéző-képessége képek bizonytalanul összefércelt egyvelegének tűnhetett volna a számára. Ám a fogságba esése előtti napokat – heteket? még hosszabb időt? –, és magát az esetet is sűrű köd rejtette gondolatai elől.

Legutolsó tiszta emléke az volt, hogy miután követett egy kivételesen nagy, közel száz emberből és háromszáz tevéből álló karavánt, visszatért a palotájába. Két napon át ment utánuk keleti irányba, hallgatta a beszélgetéseiket, és lassanként megismerte őket, a személyiségüket. Az egyik tevehajcsár, egy vékony, idősebb férfi, szeretett halkan énekelni magában. A dalok gyors lovakon vágtató bátor beduin férfiakról szóltak és az erényes nőkről, akik szerették őket – ám a hangja olyankor is szomorúan csengett, amikor a dal szövege nem volt az. Két őr egy új mecsetről beszélgetett, amelyet Sámban építettek fel és nagymecsetnek nevezték: elmondásuk alapján lenyűgöző szépségű, hatalmas építmény volt. Egy másik fiatal őr házasodni készült, a többiek pedig egymást váltva ugratták, azt mondogatták neki, nem kell aggódnia, ők majd ott rejtőznek a sátra falánál a nászéjszakán és elsuttogják, mit is kell tennie. A fiatal őr visszavágva megkérdezte, ugyan miért kellene hinnie épp az ő tanácsaiknak a nőket illetően – mire gyötrői elképesztő meséket adtak elő szexuális hőstetteikről, hangos nevetést váltva ki az egész csapatból.

Addig követte őket, amíg végül a látóhatáron keskeny zöld sávot vett észre. Ez volt a Gúta, az oázis, amelyet a Sámot szegélyező folyó táplált. Kénytelen-kelletlen lassított, és végignézte, ahogy a karaván vékony ékké válik és lándzsahegyként hatol be a Gútába. Lehet, hogy a zöld övezet kellemes helynek tűnt, de még a dzsinn sem volt annyira meggondolatlan, hogy belemerészkedjen. A sivataghoz tartozott, és a Gúta dús mezőin kikerülne a világából. Keringtek különféle történetek olyan lényekről, akik nem bánnak épp kedvesen a kerge dzsinnekkel, és becsalogatják őket a folyóba, aztán addig tartják őket a víz alatt, amíg kihunynak. Úgy határozott, most az egyszer óvatos lesz, és hazatér.

Sokáig tartott az út, és mire a palotájához ért, furcsa magány telepedett rá. Meglehet, hogy a karavánhoz volt köze. Hozzászokott a beszélgetésükhöz, a dalaikhoz és történeteikhez – viszont neki nem volt helye ezekben, csak kihallgatta őket. Lehet, hogy túl sok idő telt el azóta, hogy a sajátjai társaságát kereste. Úgy határozott, felhagy a karavánok hajkurászásával, és elmegy klánja lakhelyére, hogy egy ideig az övéi között lakjon. Még az is lehet, hogy női társaságot keres magának, egy dzsinnijját, akinek jólesik a figyelme. Napnyugtakor érkezett a palotájába, fejében tervekkel, hogy reggel útnak indul… És az emlékei itt megszakadtak.

Ezt követően csak két kép hatolt át a ködön. Az elsőben egy férfi barna, göcsörtös keze markolta a csuklóján lévő vasbilincset, és ezzel a képpel együtt érkezett a perzselő hideg és a feneketlen félelem – a dzsinn vasra adott természetes reakciója… De hogyan lehetséges, hogy most nem érezte ugyanezt? Aztán a második kép: cserzett férfiarc, repedezett ajka vigyorra húzódik, a dülledt sárga szempár diadalmasan csillog. Varázsló – szól az emléke. De semmi több: és a következő pillanatban ott hevert meztelenül és béklyóba verten Arbíli műhelyének padlóján.

Csakhogy nem egyetlen pillanat telt el. Úgy tűnik, több mint ezer éven át volt a palack fogságában.

Arbíli volt az, aki kiszámította ezt, mialatt ruhákat keresett csupasz vendégének. Faggatta, mi az, amire az emberek világából emlékszik, bármi, amivel leszűkíthetik fogságba esésének idejét. Néhány zsákutcába vezető próbálkozást követően a dzsinnek eszébe jutottak a nagymecsetről, a Sámban készült új épületről beszélgető karavánőrök.

– Azt mondták, a mecsetben ott van egy ember feje, de a teste nincs ott – mondta. – Ezt nem értettem. Lehet, hogy félrehallottam valamit.

Azonban Arbíli biztosította, hogy jól hallotta. A fej egy Keresztelő János nevű emberé volt, a mecsetet pedig most Omajjád-mecsetnek hívták: és több mint ezer éve állt Sám városában.

Az egész egyáltalán nem tűnt lehetségesnek. Hogyan lehetett volna annyi ideig fogságban? És egyáltalán, miként hagyhatta, hogy elfogják és emberi alakba zárják? Ritkaságszámba ment az olyan dzsinn, aki nyolcszáz évnél többet élt, ő pedig közeledett már a kétszázhoz, amikor elkezdte a karavánokat zaklatni. Azonban nemcsak hogy még mindig életben volt, ráadásul egyáltalán nem érezte magát öregebbnek. Mintha a palack nemcsak a testét őrizte volna, hanem megállította volna őt teljes egészében az időben. A varázsló így bizonyára olyan hosszan elnyújthatta foglya használhatóságát, amennyire csak lehetett.

A flaska most Arbíli műhelyében állt, az egyik polcon. A bilincshez hasonlóan ebből se derült ki semmi arról, aki készítette. A bádogos megmutatta neki a talpa körüli félig megolvasztott tekercsmintát: ez valamiféle mágikus bélyeg lehetett, ami odabenn tartotta őt. „De hogy férhetett be mellé még az olívaolaj is?” – kérdezte Arbíli, pedig ez a rejtély korántsem volt annyira érdekes a dzsinn számára, mint az, hogy miként engedhette egyáltalán elfogatni és emberi alakba záratni magát. A varázsló talán követte a dzsinnek lakhelyeihez, vagy valamiféle csapdát állított neki. Érdekelte, vajon a varázsló úgy bánt-e vele, mint Szulajmán a rabszolgáival, és arra kényszerítette-e, hogy palotákat építsen és ellenfeleket mészároljon a parancsára. Vagy egyszerűen félredobta, mint azokat a tetszetős csecsebecséket, amelyek elveszítik a vonzerejüket, amint megszerezték őket?

Mostanra persze már halott volt. A mondabeli varázslóknak nagyon nagy volt a hatalmuk, de továbbra is halandók maradtak. A sárga szemű férfi réges-rég porrá lett már. Ám bármiféle bűbájt bocsátott is rá, az nem szűnt meg a halálával. A dzsinn fejébe lassan bekúszott az iszonytató gondolat: lehet, hogy mindörökre csapdában marad.

Nem. Félretolta ezt a gondolatot. Nem törődik bele ilyen egyszerűen a vereségbe.

Átnézett a vaskorlát felett, aztán két kézzel megkapaszkodott benne, és összpontosított. Teljesen kimerült – úgy tűnik, a flaskában minden ereje elhagyta… de néhány másodperccel később még így is halványvörösen izzott a fém. Megszorította, aztán elengedte, ujjainak nyoma ott maradt a korlátban. Nem, nem volt tehetetlen. Még mindig dzsinn volt, fajtája egyik leghatalmasabbja. És mindig voltak megoldások.

Megborzongott, de nem vett róla tudomást. Inkább megfordult, és felnézett a városra, amely a víz peremén emelkedett, a roppant méretű négyszögletes épületekre, ahogy messze a mennyekbe nyújtóztak, ablakszemeikben tökéletes üvegtáblákkal. Bármennyire fantasztikusnak is tűnt Sám, Kudsz meg a többi város a karavánban lévők meséi alapján, aligha voltak akár feleolyan csodálatosak vagy rettenetesek, amilyen ez a New York. Ha már ismeretlen vidéken rekedt, halálos óceánnal körülzárva, és egyetlen gyenge, tökéletlen alakba kényszerítették, legalább olyan helyre került, amelyet érdemes megismerni.

Arbíli alig néhány méternyire állt tőle, és nézte, ahogy a dzsinn keze alatt elhal a vaskorlát izzása. Még mindig lehetetlennek tűnt, hogy ilyesmi történhet, miközben a város többi része változatlanul, az egészről mit sem sejtve folytatta a maga életét. Legszívesebben megragadta volna az első arra járót, hogy az arcába üvöltse: „Nézze azt az embert! Nem is ember! Látja, mit művelt a korláttal!”

Ha azt akarta volna, hogy elszállítsák a holdkórosok házába, bizonyára lettek volna arra ennél rosszabb megoldások is.

Végignézett az öblön, megpróbált úgy nézni rá, ahogy a dzsinn láthatja. Eltöprengett, ő hogyan érezné magát, ha felébredne, és kiderülne, hogy több mint ezer év telt el közben. Ebbe bárki beleőrülne. Ám a dzsinn csak állt ott egyenes háttal, komoran, és meredten nézte a vizet. Egyáltalán nem tűnt olyannak, mint aki mindjárt őrjöngeni kezd. Alakja és vonásai groteszk ellentétben álltak a rajta lévő koszos, kisméretű ruhákkal, amelyek mintha bocsánatkérően lógtak volna rajta. Hátat fordított a víznek, és a park pereménél összeverődött épületeket vette szemügyre. Arbíli csak ekkor vette észre, hogy egész testében remeg.

A dzsinn ellépett a korláttól. Megbicsaklott a térde, és összeesett.

Arbíli előrevetődött, és elkapta, mielőtt még földet ért volna, és talpra segítette.

– Rosszul van?

– Nem – dünnyögte a dzsinn. – Fázom.

Visszamentek a műhelybe: Arbíli félig támogatta, félig vitte újdonsült ismerősét. Amint beértek, a dzsinn a magasított tűzhelyhez botladozott, és perzselően forró oldalának dőlve összerogyott. A kölcsönbe kapott ing füstölgött ott, ahol a fémhez ért, de mintha észre se vette volna. Lehunyta a szemét, és megdermedt. Egy idő után abbamaradt a remegése, és Arbíli úgy vélte, elaludt.

A bádogos felsóhajtott, és körülnézett. A rézflaska továbbra is ott hevert a padlón, ahová esett. Felvette, és feltette az egyik polcra, mert egyelőre nem akart foglalkozni vele. Valamilyen könnyű feladatra, csöndes és megnyugtató munkára volt szüksége. Végignézett a polcain, és meglátott egy lyukas fenekű teáskannát, amelyet az egyik közeli étterem tulaja hozott el neki. Tökéletes: egy teáskannát még álmában is képes lenne megfoltozni. Foltot vágott a bádoglemezből, felforrósította a kannát és a foltot is, aztán munkához látott.

Időről időre vendégére pillantott, és eltöprengett, mi is történik, ha egyszer felébred. Hiába hevert ott némán és mozdulatlanul, a dzsinnből még így is áradt valami különös: mintha nem lenne teljesen valóságos, vagy éppenséggel ő lenne az egyedüli valóságos dolog a helyiségben. Úgy vélte, ezt mások is megéreznék, de azt nem hitte, hogy bárki is rájönne az okára. Kis-Szíria ifjú anyái nem felejtettek el vasból készült gyöngyöket kötni újszülöttjük csuklójára, és kézmozdulatokkal igyekeztek elhárítani a szemmel verést, de valódi félelem helyett sokkal inkább a hagyomány és a kedvenc babonaságaik miatt tettek így: ez az új világ igencsak messze esett attól, ami nagyszüleik történeteiben szerepelt. Vagy legalábbis így gondolták.

Nem ez volt az első alkalom, hogy azt kívánta, bár lenne egy bizalmasa, valaki, akivel még a legborzalmasabb titkokat is megoszthatná. Azonban Kis-Szíria erősen összetartó és zárt közösségében Butrosz Arbíli kívülállónak, sőt világtól elzárkózó embernek számított, aki kovácsműhelyében volt a legboldogabb. Rosszul értett az üres szócsépléshez, és esküvői lakomákon egyedül üldögélt az asztal mellett, az evőeszközök mesterjeleit vizsgálgatva. Szomszédjai szívélyesen köszöntek neki az utcán, de soha nem időztek sokáig mellette, hogy beszédbe elegyedjenek vele. Számos ismerőse akadt, de közeli barátja annál kevesebb.

Nem volt ez másként Zahlában sem. A nőkből álló családban hallgatag, álmodozó fiúnak számított. Véletlenül bukkant rá a kovácsolásra. Elküldték valamilyen megbízatással, ő pedig megállt a helyi kovácsműhely előtt, és csak nézte megbabonázva, ahogy egy verítékező férfi addig kalapált egy vaslemezt, amíg vödör lett belőle. Az átalakítás volt az, ami lenyűgözte: a haszontalanból hasznos, a semmiből valami lett. Újra meg újra visszatért oda figyelni, míg a kovács, akit igencsak bosszantott, hogy egyfolytában bámulják, felajánlotta, hogy magához veszi inasnak. Így történt, hogy a kovácsolás megtöltötte az életét, méghozzá annyira, hogy szinte semmi másnak nem maradt benne hely – és bár homályosan úgy sejtette, egy napon talál majd magának feleséget és családot alapít, elégedett volt a dolgok jelenlegi állásával.

Ám most, ahogy vendége földön heverő alakjára sandított, tartós változás előszele csapta meg. Pontosan olyan volt ez, mint hétéves korában, amikor meghallotta a nyitott ablakon át anyja egyre hangosodó jajveszékelését, ahogy hírül kapta férje halálát, akivel útonállók végeztek Bejrútból hazafelé jövet. Épp úgy, mint akkor, most is érezte, amint életének szálai szétfeslenek és másféle rendbe állnak össze ez előtt az új és mindent elsöprő dolog előtt, ami idekerült közéjük.

– Mit csinálsz?

Arbíli összerezzent. A dzsinn nem mozdult semmit, de a szeme nyitva volt – kíváncsi volt, vajon mióta nézi őt.

– Megfoltozok egy teáskannát – mondta. – A tulaja túlságosan sokáig hagyta ott tűzön.

A dzsinn a kanna felé biccentett.

– És mégis miféle fém ez?

– Kétféle – felelte Arbíli. – Ónba mártott acél.

Felvett az asztalról valami maradékot, és felemelte a dzsinn elé, ahogy körmével mutogatta a rétegeket.

– Ón, acél, ón. Látja? Az ón túl puha ahhoz, hogy magában használható legyen, az acéllal meg ott van a rozsdásodás problémája. Viszont együtt, mint itt is, nagyon erős és sokféle módon felhasználható ötvözet lesz belőlük.

– Értem. Ötletes. – Kihúzta magát ültében, és kezét a teáskanna felé nyújtotta. – Megnézhetem?

Arbíli átadta neki, a dzsinn pedig alaposan szemügyre vette, forgatta a kezében, amely immár nem remegett.

– Gondolom, a legnehezebb úgy elvékonyítani a folt szegélyét, hogy ne bukkanjon elő az acél.

– Pontosan – felelte meglepődve Arbíli.

A dzsinn a foltra tette a kezét. Néhány másodperc múlva óvatosan dörzsölgetni kezdte a fémfolt peremét. Arbíli álmélkodva figyelte, ahogy eltűnt a folt körvonala.

A dzsinn visszaadta a teáskannát. Olyan volt, mintha soha nem is lett volna lyuk.

– Van egy ajánlatom – mondta a dzsinn.

A tavaszi eső olykor hamar és előzetes jelek nélkül érkezik a sivatagba. Visszatérte másnapján a Gútába tartó karaván nyomából reggel beborult az ég, és előbb halkan doboló esőcseppeket, aztán tisztességes felhőszakadást bocsátott a környékre. A száraz folyómedrekben és szurdokokban csordogálni kezdett a víz. A dzsinn végignézte, ahogy a csapadék lezúdult palotája falain és csipkézetén, s közben bosszankodott a kellemetlenség miatt. Eddig úgy tervezte, pirkadatkor indul a dzsinnek lakhelye felé, de most kénytelen várakozni.

Ezért aztán üvegtermeiben bóklászott, szemügyre vette a fémmunkákat, és időtöltésképpen itt-ott megváltoztatott ezt-azt. Gondolatai egyre a karavánban utazók, beszélgetéseik és tréfáik körül jártak. Felidézte az öregember beduinokról szóló dalait, és azon töprengett, vajon a bennük szereplő badu férfiak tényleg annyira bátrak, a nők valóban annyira szépségesek voltak-e. Vagy csak kitalált személyek, mondabeli szereplők, és a részletek idővel megváltoztak, felnagyították őket a nemzedékek?

Három napon át esett az eső, három napig tartott a dühítő bezártság. Ha kimehetett volna és a világ végéig hajszolhatta volna magát, talán szertefoszlott volna az emberek világa iránt érzett egyre fokozódó rögeszmés érdeklődése, és esetleg elindult volna meglátogatni fiatalsága dzsinnhelyeit, ahogy azt tervezte is. Ám amikor végre kiapadtak a felhők, és a dzsinn előmerészkedve megpillantotta a frissen mosdott tájat, azt tapasztalta, hogy az eső elmúltával tovatűnt a népéhez való visszatérésről szóló összes gondolata is.

III. FEJEZET

A gólem még csak néhány órát töltött New Yorkban, és máris visszavágyott a hajó viszonylagos nyugalmába. Az utcákon elképesztő volt a lárma – és még rosszabb a fejét betöltő zaj. Először kis híján megbénult tőle, és egy ponyvatető alatt keresett menedéket, ahogy a rikkancsok és utcai zöldségárusok kétségbeesett gondolatai megelőzték kiáltozásukat: be kell fizetni a lakásbért, az apám megver, kérem, valaki vegye meg a káposztát, mielőtt megromlik. Legszívesebben a fülére tapasztotta volna a kezét. Ha lett volna pénze, odaadta volna az egészet, csak hogy elhallgattassa a beszédhangokat.

A járókelők végigmérték meredő tekintetével, koszos és rendezetlen öltözékével, a nevetséges férfifelöltővel egyetemben. A nők a homlokukat ráncolták – néhány férfi kajánul mosolygott. Egy férfi – délelőtt tízkor is tántorgott már – rávigyorgott és odament hozzá, gondolatait elhomályosította a gerjedelem. A gólem maga is meglepődött, hogy ez volt az egyetlen olyan kívánság, amelynek nem akart eleget tenni. Viszolyogva rohant át az utca másik oldalára. Villamos kanyarodott be csörömpölve a sarkon, és épp csak egy hajszállal kerülte el. Sarkában ott loholtak a villamosvezető szitkai.

Órákon át kóborolt utcákon és sikátorokon át, találomra fordult be egyik-másik sarkon. Párás júliusi nap volt ez, és a város rothadó káposzta és trágya orrfacsaró keverékétől bűzlött. A ruhája régen megszáradt már, habár a folyó iszapja még mindig nagy foltokban hámló lapokban tapadt rá. A gyapjúkabáttól még jobban kilógott a környezetből, hiszen a város többi része verítékezett. Neki is melege volt, de nem érezte magát kényelmetlenül: inkább bumfordinak és lassúnak, mintha újra a folyóban gázolna.

Ami csak a szeme elé került, mind új volt és ismeretlen, és úgy tűnt, ennek egyáltalán nem akar vége szakadni. Ijedt volt és megrendült – ám a félelem mögött lakozó, átható erejű kíváncsiság egyre csak hajtotta előre. Beleskelődött egy hentesüzletbe, megpróbálta értelmezni a tollafosztott madarakat és a kolbászok fürtjeit, a kampókról lógó, téglalapot formázó vörös állattetemeket. A hentes észrevette, és elindult, hogy megkerülje a pultot – a gólem röpke, engesztelőnek szánt mosolyt villantott rá, és ment tovább. Elméjén átsuhantak a járókelők gondolatai, de válaszok helyett csak újabb kérdésekhez vezettek. Példának okáért miért volt szüksége mindenkinek pénzre? És pontosan mi volt a pénz? Eddig azt hitte, nem több gazdát cserélő érméknél – azonban annyira mindenütt jelenvaló volt, ott húzódott minden félelemben és reményben, hogy úgy vélte, valamiféle nagyobb rejtély van ebben, olyan, amit még nem sikerült kibogoznia.

Érintette egy felkapott negyed peremét, és a kirakatok megteltek ruhákkal és cipőkkel, kalapokkal és ékszerekkel. Egy női kalapos előtt megállt, hogy megnézzen egy hatalmas, csodálatos kalapot, emelvényen: széles karimáját háló és szövetből készült művirágok, valamint egy óriási, lengedező strucctoll ékítette. A gólem lenyűgözve hajolt előre, és egyik kezét az üvegre tette… mire az érintésére a vékony üvegtábla összetört.

Hátraugrott, ahogy szilánkok esője záporozott ki a kirakatból és szóródott szét a járdán. Két elegánsan öltözött nő meredt rá az üzletből, kezüket szájuk elé emelve.

– Sajnálom – suttogta a gólem, és elszaladt.

Immár aggódva sietett keresztül sikátorokon és nyüzsgő főútvonalakon, közben igyekezett, nehogy beleütközzön a járókelőkbe. Körülötte tömbről tömbre váltották egymást a környékek. Szurtos kinézetű emberek és felháborodott boltosok kiáltoztak egymással, tucatnyi nyelven adtak hangot sérelmeiknek. Gyerekek rohantak haza cipőpucolói standokról és métajátékokból, mohón vágyakozva a vacsorára.

Lassanként valamiféle szellemi fáradtság lett úrrá rajta, eltompult. Keletnek tartott az árnyak csúcsai nyomában, és olyan környéken találta magát, ahol kisebb volt a felfordulás és nagyobb a céltudatosság. A boltosok feltekerték a ponyvájukat és bezárták az ajtajukat. Szakállas férfiak baktattak egymás mellett, és közben élénken beszélgettek valamiről. Asszonyok csevegtek utcasarkokon, karjukban madzaggal átkötött csomagok, közben gyerekek rángatták a szoknyájukat. Ugyanazt a nyelvet beszélték, amelyet Rotfelddel használtak, azt, amelyet felébredésekor azonnal ismert. Az egész napi szókavalkádot követően megnyugtató, ismerősnek ható apróság volt ilyet hallani.

Lelassított és körülnézett. Egy bérház verandája állt mellette hívogatón – férfiakat és nőket, fiatalokat és öregeket látott eddig ilyen verandán üldögélni egész nap. Maga alá gyűjtötte a szoknyáját, és letelepedett. A kő még ruháján át is melegnek érződött. Figyelte az előtte elhaladók arcát. A legtöbben fáradtak, szórakozottak voltak, lekötötték őket saját gondolataik. A férfiak – vonásaikon fáradtság, hasukban éhség – lassanként hazaértek a műszakból. Látta gondolataik között az ételt, amelynek hamarosan nekikezdenek, a zsírral megkent vastag barnakenyér-szeleteket, a füstölt heringet és az uborkát, a híg sörrel teli korsókat. Látta reményeiket, hogy hűsítő szellő, pihentető éjszakai alvás jön majd.

A magány fáradtságként kapaszkodott a tagjaiba. Nem ülhet a végtelenségig a verandán, tovább kell mennie – de egyelőre egyszerűbbnek tűnt ott maradni, ahol éppen volt. Fejét a korlát téglafalának támasztotta. A veranda tövében két apró barna madár csipegetett a porban, mit sem törődve a járókelők dobogó lépteivel. Az egyik madár felrebbent a lépcsőn, és a gólem mellett szállt le. Éles csőrével megszurkálta a követ, aztán oldalvást fordult, és felszökkent az ölébe.

A gólem meglepődött, de sikerült teljesen mozdulatlannak maradnia, ahogy a madárka az ölében gubbasztott, billegve csipegette a szoknyáján maradt iszapot a folyómederből. Vékony, kemény lábak karcolták meg a szöveten át. Nagyon-nagyon lassan kinyújtotta egyik kezét. A madárka a tenyerébe szökkent és csak állt ott, egyensúlyozott. Másik kezével megsimogatta a hátát. A madár nyugodtan ült a kezében, ő pedig érezte puha, sima tollait, aprócska, izgatottan dobogó szívverését. A gólem elbűvölten mosolygott. A madár oldalvást billentette fejét és kerek szemmel, pislogás nélkül figyelte, aztán megcsipkedte egyik ujját, mintha ő is csak egy darab föld lenne. Egy pillanatig egymást nézték – aztán a madár fogta magát és tovaszállt.

Összerezzent és utánanézett… és egy idős férfit vett észre, aki egy zöldséges kordéjának árnyékából figyelte őt. Hozzá hasonlóan a meleg ellenére a férfi is fekete gyapjúkabátot viselt. A szegélye alól fehér rojtok kandikáltak elő. Gondosan nyírt ősz szakálla volt, kalapja alatt mély vonalak barázdálták az arcát. Higgadtan nézte őt, de a gondolatot, amelyet a gólem hallott felőle, félelem itatta át:

Az lenne, aminek gondolom?

A gólem sietve felállt, és hátra se nézve elsétált onnan. Férfiakból és nőkből álló tömeg, a második sugárúti magasvasút utasai voltak előtte. Megpróbált eltűnni közöttük, a csoport magját követte, miközben különböző sarkokon és ajtóknál kisebb csapatok szakadtak le belőle. Végül behúzódott egy sikátorba, és minden bátorságát összeszedve kileskelődött. A fekete kabátos férfit nem látta sehol.

Megkönnyebbülten bukkant elő a sikátorból és ment tovább keleti irányba. A levegőben ismét ott lehetett érezni a tengert, a sót, a szénfüstöt és a kenőolajat. A boltok többsége már zárva volt, az utcai árusok összepakolták nadrágtartóikat és olcsó pantallóikat, edényeiket és serpenyőiket. Mihez kezd, ha egyszer leszáll az este? Talán keresnie kellene egy helyet, ahol megbújhat, és ott kivárni a reggelt.

Beléhasított valaki más éhsége. Girhes, koszfoltos fiú lebzselt előtte a járdán, és egy árust méregetett, aki a közelben tolta a kordéját. Míg a gólem figyelte őket, ingujjban lévő férfi lépett oda az árushoz, és adott neki egy pénzérmét. Az árus ívnyi viaszospapírt vett elő, derékig eltűnt a kordéjában, és ökölnyi méretű, tésztának látszó koronggal bukkant elő. A férfi beleharapott a gólem felé sétálva, közben legyezte a szája elől a gőzt. A fiú éhsége kétségbeesetten, mindent legyűrő erővel támadt föl.

Ha a fiú nem éhezik, ha a férfi nem halad el annyira közel mellette – mindenekelőtt, ha az aznapi élményei nem fárasztják ki annyira –, talán uralkodik magán, és elsétál onnan. De nem volt ekkora szerencséje. Teljesen megtöltötte a fiú zsigeri gyötrelme. Neki talán nincs nagyobb szüksége arra az ételre, mint a férfinak?

Amint megfogalmazódott fejében a gondolat, máris odanyúlt a keze, kitépte a férfi markából az ételt, és átadta a fiúnak. A gyerek a következő pillanatban már szaladt is el onnan, olyan gyorsan, ahogy csak a lába bírta.

A férfi elkapta a gólem karját.

– Ezt meg miért? – vicsorogta.

– Sajnálom – kezdte, hogy megmagyarázza… ám a férfi kivörösödött és haragosan nézte.

– Tolvaj! – kiáltotta. – Ezt meg kell fizetned!

Erre már mások is odanéztek. Idősebb nő lépett a férfi mellé.

– Láttam az egészet – mondta, és mérgesen meredt a gólemre. – Ellopta a maga kiskéjét, és odaadta a fiúnak. Na, lányom? Mit tudsz mondani a védelmedre?

A gólem hökkenten nézett körül. Férfiak és nők verődtek köré, alig várva, hogy lássák, mi történik.

– Fizess! – kiáltotta valaki.

– Nincs semmi pénzem – szólalt meg erre.

A tömegen durva nevetés hullámzott végig. Azt akarták, hogy valaki megbüntesse – azt akarták, hogy megfizessen. Kövek módjára vetették rá haragvó vágyaikat.

Pánik tört rá… majd furcsamód el is szállt. Úgy érezte, mintha az idő lelassulna, megnyúlna körülötte. A színek élénkebbek, élesebbek lettek. Az alacsonyan járó nap olyan fényesnek tűnt, akárha delelőjén járna.

– Hívjanak rendőrt! – kiáltotta valaki, és szavai elhúzódtak, elmosódtak. A gólem úgy érezte, mintha valamiféle mélység peremén állna, ott billegne, és mindjárt leesnek.

– Nem lesz rá szükség – szólalt meg egy hang.

A tömeg figyelme azonnal elfordult róla… és a gólem úgy érezte, eltávolodik a szakadéktól. Megkönnyebbülten nyitotta ki a szemét.

A fekete kabátos öregember volt az, aki előzőleg figyelte őt. Sebesen, arcán aggodalmas kifejezéssel tört utat magának a szájtátiak között.

– Ez elegendő a kiskéjéért? – kérdezte, és pénzérmét adott a férfinak. Aztán lassan, mint aki nem akarja elriasztani, egyik kezét a gólem karjára helyezte.

– Gyere velem, kedvesem! – mondta. Halkan, de határozottan beszélt.

Volt más választása? Vagy az öregember, vagy a csődület. Lassan felé lépett, eltávolodott vádlójától, aki homlokát ráncolva meredt az érmére.

– De hát ez túl sok – mondta most.

– Akkor tegyen valami jót a maradékkal! – felelte az öregember.

A csődület oszladozni kezdett, néhányan egyértelműen úgy érezték, megfosztották őket a mulatságtól. Hamarosan csak ők ketten maradtak ott a járdán.

Az öregember ugyanúgy végigmérte, mint ahogy a kordé árnyékából tette. Aztán előrehajolt, és úgy tűnt, beleszagolt mellette a levegőbe.

– Ahogy gondoltam – szólalt meg kissé sajnálkozva. – Gólem vagy.

A gólem döbbenten lépett hátra, készen arra, hogy elfusson.

– Ne, kérlek, ne! – mondta az öregember. – Velem kell jönnöd, nem csatangolhatsz az utcákon. A végén még lelepleznek.

Meg kellene próbálnia újra elérni, hogy az öregnek nyomát veszítse? De hát épp az előbb mentette meg – és nem tűnt sem haragosnak, sem vádaskodónak, csak aggodalmasnak.

– Hová visz? – kérdezte.

– Haza. Nem messze innen.

Nem tudta, megbízhat-e az öregemberben… Viszont abban igaza volt, hogy nem kóborolhat örökké az utcákon. Úgy döntött, meg kell bíznia benne. Valakiben bíznia kell.

– Rendben – mondta.

Megindultak visszafelé, abba az irányba, ahonnan a gólem jött.

– Most pedig mondd el, hol a gazdád? – érdeklődött az öregember.

– Két nappal ezelőtt meghalt a tengeren. Lengyelországból indultunk, és átkeltünk az óceánon.

Az öreg a fejét ingatta.

– Micsoda balszerencse! – A gólem nem tudta, Rotfeld halálára, vagy az egész helyzetre gondolt. – És előtte Lengyelországban laktatok?

– Csak a gazdám. Egészen a hajóútig nem keltett fel, csupán közvetlenül a halála előtt.

– Mikor is volt ez?

– Két nappal ezelőtt.

Ez meglepte az öregembert.

– Azt akarod mondani, hogy csak kétnapos vagy? Egészen rendkívüli eset. – Befordult az egyik sarkon, a gólem utána. – És hogyan jutottál át egyedül az Ellis Islanden?

– Soha nem jártam ott. A hajón az egyik tiszt megpróbált kikérdezni, mert nem volt jegyem. Úgyhogy inkább beugrottam a folyóba.

– Jól vág az eszed.

– Nem akartam, hogy rájöjjenek, mi vagyok – mondta a gólem.

– Pontosan.

Sétáltak tovább, arra, amerről a gólem jött. A nap addigra réges-rég lebukott az épületek mögé, de az ég még mindig rezesen, a nappali hőségtől terhesen ragyogott. Gyermekek bújtak elő a bérházakból, még egy utolsó kalandot keresve lefekvés előtt.

Séta közben az öregember hallgatott. A gólemnek csak most jutott eszébe, hogy még a nevét sem ismeri, de nem merte megkérdezni, annyira a gondolataiba merült. A gólem érezte a fejében keringő kérdéseket, amelyek mindegyike vele foglalkozott: mihez is kezdjek vele? Egy kurta pillanatig látta magát, amint formátlan agyagkupaccá változva hever az utca közepén.

Megtorpant és mozdulatlanná dermedt. Azonban pánik helyett csak mélységes kimerültséget érzett. Talán ez lenne a legjobb. Nincs neki itt se helye, se célja.

Az öregembernek feltűnt, hogy már nincs mellette, és aggódva fordult vissza.

– Valami gond van?

– Tudod, hogyan kell elpusztítani – mondta a gólem.

Rövid hallgatás.

– Igen – felelte óvatosan az öregember. – Rendelkezésemre áll az ismeret. Manapság kevesen vagyunk ilyenek. Honnan tudtad?

– Láttam az elmédben. Ezt fontolgattad. Egy pillanatig ezt is akartad.

Az öregember értetlenül ráncolta a homlokát… aztán örömtelenül felnevetett. – Akárki is készített, zseniális, nemtörődöm és igencsak erkölcstelen ember volt. – Felsóhajtott. – Érzed mások vágyait?

– És félelmeit. A gazdám halála óta.

– Ezért loptad el azt a kiskét? A fiúnak?

– Nem akartam ellopni – mondta a gólem. – Egyszerűen csak… nagyon éhes volt.

– Eluralkodott rajtad – szólalt meg az öregember, ő pedig bólintott. – Ezzel kezdenünk kell valamit. Esetleg gyakorlással… Hát, ezzel egyelőre ráérünk. Először gyakorlatiasabb dolgokkal kell foglalkoznunk, mint például azzal, hogy ruhát kerítünk neked.

– Akkor… nem pusztítasz el?

Az öregember a fejét ingatta.

– Van úgy, hogy az ember egy pillanatra vágyik valamire, miközben lényének nagyobbik része elutasítja. Meg kell tanulnod, hogy az embereket a tetteik, és ne a gondolataik alapján ítéld meg.

Másodpercnyi tétovázás után a gólem így szólt:

– A gazdám halála óta te vagy az első, aki kedvesen beszélt velem. Ha úgy véled, hogy az a legjobb, ha elpusztítasz, akkor elfogadom a döntésedet.

Most az öregember tűnt döbbentnek.

– Ennyire nehéz volt ez az elmúlt néhány nap? Igen. Látom, hogy igen. – Vigasztalóan a vállára tette a kezét. Sötét szeme kedvesen csillogott. – Avram Meyer rabbi vagyok. Ha megengeded, a védelmembe veszlek, és vigyázok rád. Otthont adok neked, és tőlem telhetően tanácsokkal látlak el. Együtt kitaláljuk, mi is lenne a legjobb. Rendben?

– Igen – felelte megkönnyebbülten.

– Jó. – Az öregember elmosolyodott. – Most pedig gyere velem. Nemsokára ott vagyunk.

Meyer rabbi épp olyan bérházban lakott, mint mindenki más, az épület dísztelen homlokzatát mocsok és füst szennyezte. Sötét és szűkös, viszont tiszta előtér; a lépcsők tiltakozóan nyikorogtak a lábuk alatt. A gólem felfigyelt rá, hogy felfelé haladtukban a rabbi kapkodva szedi a levegőt.

A lakása a harmadik emeleten volt: keskeny előszoba vezetett egy szűkös szobába mély mosogatóval, tűzhellyel és egy jégszekrénnyel. A mosogató fölött zoknik és alsónadrágok lógtak, száradtak. A padlón további mosott holmik halmai. A tűzhelyen koszos edények kusza kazla.

– Nem vártam látogatókat – pironkodott a rabbi.

A hátsó szoba épp csak akkora volt, hogy elfért benne egy ágy és egy ruhásszekrény. A lakás elülső részében kicsiny szalon volt kiült, zöld bársony huzatú pamlaggal egy nagy ablak alatt. Mellette kis faasztal két székkel. A helyiség egyik falát könyvgyűjtemény takarta, a kötetek gerince megtört, megfakult. Itt is, ott is további könyvkupacok látszottak.

– Nincs sok mindenem, de az épp elég – szólalt meg az öregember. – Tekintsd ezt az otthonodnak, egyelőre.

A gólem csak állt a szalon közepén, nem akarta a ruhájával bepiszkolni a pamlagot.

– Köszönöm – mondta.

Aztán megpillantotta az ablakot. Már sötétedett, a rabbi lakásában lévő gázlámpák elég fényt adtak ahhoz, hogy tükröződjön az üvegen. Egy nő képét pillantotta meg a szomszédos épületre vetülni. Egyik keze kissé elrebbent a teste mellől, aztán leeresztette – az ablakban lévő nő is ugyanezt tette. Lenyűgözve lépett közelebb.

– Ó – szólalt meg halkan a rabbi. – Még nem láttad magadat.

A gólem az arcát figyelte, aztán beletúrt a hajába, érezte, hogy a vékony tincsek merevek a folyami víztől. Kísérletképpen megrángatta. Vajon megnő majd, vagy örökre ekkora marad? Nyelvével végigtapogatta a fogait, majd maga elé emelte a kezét. Rövid, négyszögletes körmei voltak. A bal mutatóujján kicsit csálén helyezkedett el. Az jutott eszébe, rajta kívül észreveszi-e bárki is ezt valamikor.

A rabbi figyelte, ahogy tanulmányozza magát.

– Az alkotód igen tehetséges. – Nem tudta leplezni a hangjában csendülő helytelenítést. A gólem újra a körmeire nézett. Köröm, fog, haj: ezek egyike sem agyagból készült.

– Remélem – kezdte, és figyelte, hogyan mozog a szája közben –, hogy a készítésem során senkinek nem esett baja.

A rabbi szomorúan mosolygott.

– Én is. De ami történt, megtörtént, és a körülményektől függetlenül nem lehet téged hibáztatni a saját készítésed körülményeiért. Most viszont kerítenem kell neked valamilyen tiszta ruhát. Kérlek, maradj itt… Nemsokára visszatérek.

Miután egyedül maradt, egy ideig még nézte a tükörképét, és közben gondolkodott. Mi lett volna, ha a rabbi nem jön akkor, amikor odaért? Mi történt volna? Ott állt, a haragvó tömeg körében, úgy érezte, hogy a világ összeomlik, mintha mindjárt átlépne egy küszöböt a… mibe is? Nem tudta. Ám abban a pillanatban higgadtnak érezte magát. Békésnek. Mintha hamarosan semmiféle aggodalom és döntés nem nyomná már a vállát. Ahogy visszaemlékezett erre, remegett a félelemtől, bár nem értette, mi táplálta.

Későre járt már és a boltok többsége bezárt – de a rabbi tudta, a Bowery közelében akad még egy-kettő, amelyik nyitva tart, és ahol vehet majd egy pongyolát meg néhány alsóneműt. Alig engedhette meg magának a kiadást: korábbi gyülekezetétől kapott kicsinyke nyugdíja mellett az egyedüli bevételi forrása az volt, hogy hébert tanított fiatal fiúknak, akik azért tanultak, hogy bár micvák legyenek. Akkor is szükség van rá. Óvatosan keresztülsétált a lármás főútvonalon, kerülte a részegeket és a magasvasút alatt álldogálva ügyfélre váró nők tekintetét. A Mulberryn talált egy még nyitva tartó ruhaboltot, vásárolt ott egy ingblúzt és egy szoknyát, egy pongyolát, kombinékat és bugyogókat meg harisnyákat harisnyatartóval. Némi habozás után egy hálóinget is hozzárakott. A gólemnek persze nem lesz rá szüksége az alváshoz, viszont ő egészen a női ruhák hatása alá került – ráadásul a gólem nem teheti meg, hogy a pongyola alatt nem visel semmit. Az eladó gyanakodva méregette a kabátját és a rojtjait, a pénzét viszont épp elég gyorsan elfogadta.

Végigsétált a Boweryn, kezében a madzaggal átkötött csomag, és közben töprengett. Nehéz lehet együtt élni olyasvalakivel, aki érzékeli az ember vágyait. Ha nem vigyáz, egyfolytában a saját gondolataival foglalkozik majd, és csapdába ejti a „nehogy arra gondolj” tébolyító játszmája. Teljesen őszintének kell lennie, aki nem jön zavarba semmitől és nem rejteget semmit. Nem lesz könnyű. Azonban az elhibázott udvariaskodás csak a kárára lenne. A nagyvilág nem ennyire előzékeny.

A tetteinek, annak, hogy menedéket nyújt a gólemnek, következményei lesznek: ezt attól a pillanattól fogva tudta, hogy felismerte, mivel van dolga, és úgy határozott, nem pusztítja el. Avram Meyer rabbi gyermektelen volt, nyugdíjas, és közel tíz éve megözvegyült, így tehát korábban csendes öregkorra és eseménytelen halálra készült. Ám úgy tűnt, a Mindenható másként tervezte.

Butrosz Arbíli kinyitotta lakása ajtaját, és hátralépve betessékelte vendégét.

– Íme, itt van. A palotám. Tudom, hogy nem túl nagy, de nyugodtan itt maradhatsz, amíg nem találsz magadnak valamit.

A dzsinn riadtan nézett körbe. Arbíli „palotája” parányi, sötét szoba volt, épp csak akkora, hogy elfért benne egy ágy, egy aprócska szekrény meg egy félhold alakú asztal, amit egy ütött-kopott mosogatónak toltak. A tapéta vastag hullámokban vált el a faltól. A padló legalább tiszta volt, habár ez újdonságnak számított. Arbíli vendége tiszteletére minden szennyesét berugdalta a szekrénybe, aztán addig feszült az ajtajának, amíg sikerült becsuknia.

A helyiséget méregetve olyan erős bezártságérzet kerítette hatalmába a dzsinnt, hogy a belépésre is alig tudta rávenni magát.

– Arbíli, ez a szoba nem elég két lakónak. Egynek is alig.

Alig több mint egy hete ismerték egymást, de Arbíli már rájött, csak akkor tudnak együttműködni, ha nem jelzi minden alkalommal, mennyire bosszantják a dzsinn odavetett bántó kijelentései.

– Ugyan mi másra lenne még szükségem? Minden időmet a műhelyben töltöm. Amikor itt vagyok, alszom – intett a falak felé. – Húzhatnánk egy lepedőt keresztbe, és felállíthatunk egy ágyat. Akkor nem kell többet a műhelyben aludnod.

A dzsinn úgy nézett rá, mintha valami sértőt mondott volna.

– De hát én nem alszom a műhelyben.

– Akkor hol aludtál eddig?

– Arbíli. Én nem alszom.

A férfi tátott szájjal nézett rá – ezt egészen eddig nem tudta. Minden este, amikor elment a műhelyből, a dzsinn még mindig ott volt, és tanulta, hogyan kell bánni a kényes fehérbádoggal. És amikor reggelente visszatért, a dzsinn már keményen dolgozott. Arbílinak volt a hátsó helyiségben egy szalmazsákja arra az esetre, ha túl fáradt volna ahhoz, hogy hazavonszolja magát a lakásába – egyszerűen azt feltételezte, hogy a dzsinn azt használja.

– Nem alszol? – szólalt meg. – Mármint, egyáltalán nem?

– Nem, és nagyon örülök neki. Az alvás óriási időpocsékolásnak tűnik.

– Én szeretek aludni – tiltakozott Arbíli.

– Csak azért, mert elfáradsz.

– Te nem?

– Nem úgy, ahogy te.

– Ha nem aludnék, azt hiszem, hiányoznának az álmok – töprengett hangosan Arbíli, aztán összevonta a szemöldökét. – Azt ugye tudod, mik azok az álmok?

– Igen, tudom, mik azok az álmok – felelte a dzsinn. – Beléjük is léphetek.

A bádogos elsápadt.

– Beléjük?

– Ritka ez a képesség. Csak a legnemesebb dzsinnek néhány klánja rendelkezik vele. – Arbíli figyelmét most sem kerülte el a nemtörődöm, magától értetődően előadott fennhéjázás. – De csak a valódi alakomban vagyok rá képes. Úgyhogy nem kell aggódnod, az álmaid biztonságban vannak.

– Hát, attól még szívesen látlak…

A dzsinn bosszúsan szakította félbe.

– Arbíli, nem akarok itt élni, sem ébren, sem alvás közben. Egyelőre ott maradok a műhelyben.

– De hát azt mondtad… – Arbíli elhallgatott, nem akarta folytatni. „Ha még sokáig bezárva tartasz itt, megbolondulok” – mondta a dzsinn, és ez nagyon fájt. A tervük az volt, a dzsinn kerüli a feltűnést, amíg Arbíli eleget megtanított neki, hogy olyan legyen, mintha új inasa lenne – csakhogy ehhez a dzsinn kénytelen volt napközben a műhely hátsó felében rejtőzködni… egy akkora helyen, amely majdnem olyan kicsi volt, mint Arbíli lakása. A bádogos tudta, hogy a dzsinnt bosszantja a bezártság, de sértette az a burkolt célzás, hogy ő lenne a másik börtönőre.

– Azt hiszem, én is furcsán érezném magamat, ha egész éjszaka egyetlen helyiségben kellene tartózkodnom, és azt figyelnem, hogyan alszik egy ember – ismerte el Arbíli.

– Pontosan. – A dzsinn leült az ágy szélére, és újra körülnézett. – Most komolyan, Arbíli, ez a hely borzasztó!

Annyira sápítozott, hogy a férfi nevetni kezdett.

– Nekem tényleg semmi bajom vele. De te nem ilyesmihez szoktál.

A dzsinn a fejét ingatta.

– Itt semmi nem a megszokott. – Gondolatban máshol járva dörgölte a csuklóján lévő pántot. – Képzeld el, hogy alszol és álmodod a magad emberi álmait – magyarázta Arbílinek. – Aztán, amikor felébredsz, ismeretlen helyen találod magadat. A kezed összekötve, a lábad béklyóban, és egy földbe vert karóhoz vagy rögzítve pórázzal. Fogalmad sincs róla, hogy mi történt veled, vagy hogyan tették ezt. Nem tudod, sikerülhet-e valaha is megszöknöd. Elképzelhetetlenül messze vagy az otthonodtól. Aztán egy különös lény rád talál, és azt mondja: „egy arbíli! Azt hittem, az arbílik csak gyerekmesékben léteznek! Gyerünk, el kell bújnod és úgy tenned, mintha közülünk való lennél, mert ha az itteniek megtudják, mi vagy, megijednének tőled.”

Arbíli a homlokát ráncolta.

– Valami különös lénynek gondolsz engem?

– Egyáltalán nem ez volt a lényeg. – Hátradőlt az ágyon, és meredten nézte a mennyezetet. – Egyébként pedig igen. Különös lényeknek vélem az embereket.

– Te szánsz minket. Megkötözött, megbéklyózott lényeknek látsz.

A dzsinn egy pillanatra elgondolkodott.

– Olyan lassan mozogtok – felelte.

Csönd telepedett rájuk, aztán a dzsinn felsóhajtott.

– Arbíli, megígértem, nem megyek ki a műhelyből, amíg szerinted nem jött el az ideje, és megtartottam az ígéretemet. De komolyan gondoltam, amit korábban mondtam. Ha nem találom meg a módját, hogyan nyerhetem vissza a szabadságomat, akár csak részben, akkor szerintem megbolondulok.

– Csak még néhány napot kérek. Ha ez beválik…

– Igen – szólt közbe a dzsinn. – Igen, tudom.

Felállt, és az ablakhoz sétált.

– Viszont az egyetlen vigaszom ebben az egészben, hogy egy olyan városban kötöttem ki, amilyenről még álmomban sem hittem volna, hogy létezik. És szeretném is ezt a helyzetet a lehető legjobban kihasználni.

Figyelmeztetések lepték el Arbíli gondolatait: mennyire nem tanácsos éjjel csatangolni, a bandák és a brigantik, a bordélyházak, mulatók és ópiumbarlangok. De a dzsinn mohó vágyakozással nézett kifelé az ablakon át a háztetők fölött északi irányba. Arbílinek újra eszébe jutott, hogyan vélekedik magáról: megkötözött, megbéklyózott alaknak látja magát.

– Legyél óvatos, kérlek – mondta végül.

Arbíli lakásának fojtogató falai után a bádogosműhely szinte barlangszerűnek tűnt. A dzsinn egyedül üldögélt a munkapadnál, méregette a szükséges forraszt és folyasztószert. Az előbbivel óvatosan kellett bánnia – a keze elég meleg volt ahhoz, hogy ha túlságosan sokáig tartotta a markában, hajlamos volt megolvadni benne. Arbíli türelmesen mutatta meg, miként kell elteríteni a forraszt az illesztésnél, de amikor eljött az ideje, hogy a dzsinn próbálkozzon vele, a forrasz cseppek patakjaként folyt meg a lemezen. Néhány próbálkozás után egyre ügyesebb lett vele, de minden szemernyi türelmére szüksége volt hozzá. Arra vágyott, hogy ujjával egyszerűen összeolvassza az illesztéseket, viszont azzal épp a gyakorlás lényege veszne kárba.

Ezzel együtt bántotta, hogy az egyetlen megmaradt képességét kell visszafognia. Eddig még soha nem értékelte igazán, természetes alakján kívül hány ereje áll a rendelkezésére. Ha tudta volna, hogy elveszíti, akkor talán több időt foglalkozott volna velük, ahelyett hogy csak karavánokat hajkurászik. Példának okáért alig használta azt, hogy beléphet mások álmába.

Az összes többi tulajdonságához hasonlóan a dzsinnek különböző fajtái ezzel is más és más mértékben rendelkeztek. A kisebb gúloknál és ifríteknél a test kezdetleges megszállásaként nyilvánult meg, amit jobbára szórakozásra, csalásokhoz, esetleg kicsinyes bosszúra használtak. A megszállt ember alig volt több rosszul mozgatott bábnál, amíg az adott dzsinn rá nem unt és abba nem hagyta a játékot. A megszálltak közül sokan tartós sérüléseket szereztek – akadt, aki egyszerűen életét vesztette a megrázkódtatástól. A legrosszabb, ami történhetett, hogy a dzsinn csapdába esett az ember elméjében. Ilyen esetekben szinte biztosra lehetett venni, hogy az ember és a dzsinn is megtébolyodik. Ha az ember kivételesen szerencsés volt, a közelében lévő sámán vagy valamilyen kisebb erejű varázshasználó kiűzhette belőle a megszálló erőt. A dzsinn egy alkalommal nem sokkal azután találkozott egyik kisebb hatalmú fivérével, hogy ilyen módon kényszerítették egy ember elhagyására. A torz, lángoló lény egy korcs fán kuporgott magában motyorászva, fel-felüvöltve, miközben füstöltek körülötte az ágak. A dzsinn szánalom és undor keverékével figyelte, és nagy ívben kikerülte a fát.

Az ő hatalma egyáltalán nem volt annyira otromba, hogy teljes megszálláshoz vezessen. Fájdalommentesen volt képes beférkőzni bárkinek az elméjébe, és úgy figyelhette meg, hogy közben nem vették észre. Ám a képességnek megvoltak a maga korlátai: csakis saját alakjában tudta ezt megtenni, és csakis akkor, ha a másik fél az álom birodalmában tartózkodott éppen, elméje nyitott volt és védtelen. Csak néhány alkalommal próbálta ki, akkor is csak állatokon. Mint megtudta, a kígyók szagokból és rezgésekből álló álmokat láttak, nyelvük ki-kivágódva ízlelgette a levegőt, hosszú testüket egészen a poros földnek szorították. A sakálok sárga, okker és illatos vörös színeket láttak álmukban, ahogy alvás közben újra átélték a vadászatot, és lábaik a levegőt kaparták. Egy-két efféle kísérletet követően szinte teljesen felhagyott ezzel: nem volt túlzottan szórakoztató, ráadásul utána zavarodottan keresgélte, hol van, ahogy ismét hozzáigazodott alak nélküli alakjához és visszanyerte énazonosságát.

Emberi elmébe soha nem próbált bejutni. Azt hallotta, az emberek álmai veszedelmesek, és nehéz megragadni őket, tele vannak gyorsan változó tájakkal, amelyek csapdába ejthetik a dzsinneket, és aztán soha nem engedik el őket. Az öregek figyelmeztették, hogy egy varázsló képes tőrbe csalni egy dzsinnt az elméjében, álomútvesztőbe csalogatni és szolgálatára kényszeríteni őt. Úgy beszéltek róla, hogy még fontolóra venni is meggondolatlan ostobaság. Feltehetően eltúlozták a veszélyeket, ám a dzsinn ezzel együtt se próbálta ki, még olyankor sem, amikor a karavánkísérők a napi utazás végén szinte azonnal álomba merültek.

Vajon megkockáztatta volna akkor, ha tudja, hogy egy napon megfosztják a képességétől? Meglehet; azonban nem hitte, hogy hasznos élmény lett volna. S mialatt újabb adag forraszt mért ki, azon járt az esze, hogy bizonyos szempontból nem sokat számított ez a veszteség. Jelenleg bőven elegendő időt töltött az emberekkel ahhoz, hogy más módon is megtapasztalhassa a különbséget.

A Szír-sivatagban az egyik utolsó tavaszi zápor áztatta a hegyoldalakat. A sziklák és tövisbokrok között a völgyeket sárga és fehér pöttyökkel ellepő, törékeny virágok nyíltak.

A dzsinn csak lebegett a völgy felett, és gyönyörködött a látványban. Az eső lemosta palotájáról a port, és most minden apró sarka sziporkázott. Tényleg ezt akarta hátrahagyni, visszatérni a dzsinnek lakhelyéhez? Ugyan minek? Ez itt az ő helye: ez a palota és a völgye, a melegen sütő tavaszi nap és a mulandó vadvirágok.

Ám gondolatai már előreröpültek, az emberekkel való következő találkozója körül jártak. Jól tudta, nem messze onnan a beduinok kicsiny tábora áll éppen – messziről figyelte meg nyájukat és tüzeiket, a lóháton jövő-menő férfiakat, de mind ez idáig kerülte őket. Azon töprengett, miben különbözik az életük a karavánkísérőkéitől? Lehet, hogy egy újabb karaván követése helyett a táboruk felé kellene kóborolnia. De meg kell-e elégednie annyival, hogy távolról figyeli őket, amikor sokkal közelibb és közvetlenebb lehetőség is a rendelkezésére áll?

Odalent mozgás hívta fel magára a figyelmét. Mintha csak merengése vonzotta volna oda, fiatal beduin lány tűnt fel a völgy szélén, a hegygerincen. Kicsiny kecskenyájától eltekintve egyedül volt, és a napsütés üdeségéhez illő fiatalos fürgeséggel sétált végig a hegyháton.

A dzsinnek eszébe jutott valami. Leereszkedett palotája mellvédjére, majd megérintette a kékesfehér üveget.

A lány megdermedt ámulatában, ahogy a dzsinn palotája egy pillanatra felszikrázott a szeme előtt.

A dzsinn figyelte, ahogy izgatottan fut vissza arra, amerről jött, vadul hajtva maga előtt a kecskéket. Mosolygott, és azon töprengett, miről álmodhat egy ilyen lány.

IV. FEJEZET

Teltek-múltak a napok és a hetek, a gólem és Meyer rabbi megtanultak egymás mellett élni.

Nem volt könnyű dolog. A lakás kicsi volt és zsúfolt, a rabbi pedig megszokta már, hogy egyedül van. Nem mintha új élmény lett volna úgy élni, hogy össze van zárva valakivel – amikor Amerikába érkezett, még egy ennél is kisebb lakásban kapott szállást egy öttagú családdal közösen. Viszont fiatalabb volt még akkor, könnyebben alkalmazkodott. Az utóbbi években az egyedüllét lett az egyetlen öröme.

A gólem hamar megérezte a feszélyezettségét, ahogy arra számított is. Nemsokára rászokott arra, hogy mindig vele átellenben helyezkedjen el a lakásban, mintha anélkül akarna elmenni onnan, hogy ténylegesen távozna. Végül a rabbi leült vele, és elmagyarázta, egyszerűen attól, hogy ő a helyiségben van, neki még nem kell máshová mennie.

– De hát azt akarod – mondta a gólem.

– Igen, de nem ez a szándékom. A jobbik énem tudja, hogy ott ülsz vagy állsz, ahol csak akarsz. Meg kell tanulnod annak megfelelően cselekedni, amit az emberek mondanak és tesznek, nem pedig az alapján, amit szeretnének, vagy amitől tartanak. Egyedülálló módon van egy ablakod, amely az emberek lelkébe nyílik, és számos csúf és kényelmetlen dolgot látsz majd, sokkal rosszabbakat annál, mint hogy én azt kívánom, bárcsak valahol máshol lennél éppen. Felkészülten kell ezekkel szembenézned, és megtanulnod, mikor nem kell számításba venni őket.

A gólem végighallgatta és bólogatott, de a rabbi nem is tudta, mennyire nehéz volt ez a számára. Kicsiny gyötrelemnek számított, hogy egy helyiségben legyen vele, miközben tudja, a rabbi valahová máshová kívánja őt éppen. Az ösztöne, hogy hasznos legyen, egyfolytában rángatta a szoknyája szegélyét, hogy tűnjön el az útjából. Olyan volt tudomást sem venni róla, mintha egy közelgő villamos előtt állna, és igyekezne meg sem mozdulni. Fészkelődni kezdett, esetleg véletlenül összetört ezt-azt… Az egyik fiók fogantyúja letörött, ahogy megfogta, szoknyája korca elszakadt, amikor megigazította az anyagot. Ezután rengetegszer kért bocsánatot, a rabbi pedig azt mondta neki, hogy nem számít a