Bjørn Andreas Bull-Hansen

A DÁN HORDA

Egy jomsviking története

Fordította: Török Ábel

A mű eredeti címe: Danehæren

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag 2019

[All rights reserved.]

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Török Ábel, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

This translation has been published with the financial support

of NORLA, Norwegian Literature Abroad

ISBN 978-963-614-220-9 (papír)

ISBN 978-963-614-229-2 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2023-ban

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Totth Benedek

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Szöke Thomas/eyelab.dk

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Csarnokomra sötétség telepszik, csak a parázs pislákol a tűzgödörben. Az olajlámpások kialudtak. A kezem üres pergamenlapokon pihen, ráncosan és sebhelyesen, és várja, hogy jöjjenek a szavak arról, mi történt velem, bátyámmal, asszonyainkkal és a testünkből sarjadt utódokkal. A portyázásról fogok írni és arról, hogyan dúltuk fel az angol földeket. A hatalomról, amely után olyannyira sóvárogtam, és a birtokról, amelyet később megszereztem magamnak.

Tekintetem a parázsba szúrt piszkavasra téved. Apám valaha azt mondta nekem, mi, férfiak olyanok vagyunk, mint a vas. Meg kell kalapálódnunk, meg kell edződnünk. Különben gyengék maradunk, és a Valhallában gyengéknek nincs helye.

Tudd meg, apám, hogy megedződtem. Tőrrel a nyakamon végignéztem, ahogy felkoncolnak téged. Néztem, ahogy arra kényszerítenek, indulj el, egyik lépést tetted a másik után, aztán kibuggyantak a beleid. Ma már tudom, hogy aznap nemcsak én néztelek, hanem Ódin is.

Nekem csak az emlékek maradtak. És most közel vannak, nagyon közel. Miközben e szavakat írom, egyre élénkülnek bennem. Ha lehunyom a szemem, szinte hallom a hangjukat és a nevetésüket. Érzem a sör szagát. Olyan, mintha régi bajtársaim újra itt ülnének, a hosszúasztalok körül, és Sigrid is hozzám simulna, édes Sigridem… És felállok, a magasba emelem a törzsfő kupáját, és megfogadom, hogy győzelmet aratunk Ethelred és csatlósai fölött. Földet szerzünk és dicsőséget. És barátaim harsányan helyeselnek.

Amikor kinyitom a szemem, ismét csend van. Az éjszaka hidege átszűrődik a fal résein, és hirtelen szorongatni kezd a tudat, hogy én vagyok az utolsó. A hozzám hasonló férfiak egy másik kor szülöttei voltak. Ma már minden földön keresztény királyok uralkodnak.

De még emlékszem. Nem felejtettem el. Akkoriban még senki sem merte kigúnyolni isteneinket, és félelemmel telve suttogták a nevünket. Ments meg bennünket a keleti pogányoktól! Ments meg a dán hordától!

1.

Déli követség

Vingulmorki uraskodásom harmadik esztendejében bátyám nyugatra indult. Három hajóval futott ki a tengerre, és sok jó ember vele tartott. A következő napokban többen kérdezősködtek róla, de mindig csak annyit feleltem, kereskedni akar a nyugati szigetek telepeseivel, hiszen sok minden van arrafelé, aminek hasznát tudnánk venni a tanyán. Nem kötöttem az orrukra, hogy valójában az asszonya ellen elkövetett bűnöket segít megtorolni.

Azon a nyáron igencsak hiányzott nekem Björn, de szokás szerint az összes környékbeli tanyát meglátogattam. Rossz nagyúr az, aki csak azért tér be szabad embertársaihoz, hogy behajtsa az adót. Így hát azt tettem, amit mindig: leültem a gazdákkal, és megkérdeztem őket, milyen az idei vetés, egészségesek-e a jószágok. Megkértem őket, hogy mutassák meg fegyvereiket és kohóikat, és megszámláltam a fegyverfogható férfiakat. A rabszolgákat is egyenként végigmustráltam – ezt még csak kérnem sem kellett, hiszen Vingulmork összes gazdája tudta, mit gondolnak a Thormód-fiak arról, ha bármelyik rabszolgát éhezni vagy gyötrődni látják. És színigaz, amit az első lakománkon felmutatott fejről mesélnek: én magam vágtam le. Bosszúból tettem, bosszút álltam azért, aki többé már nem tudja elmondani, miféle gazságokat követtek el ellene réges-rég, mikor velem együtt láncra verték.

Egyik gazdától sem hallottam panaszszót. Mindenütt sörrel kínáltak, és a legjobb asztalhoz ültettek, legközelebbi embereim társaságában. Megkérdezték, hová ment a fivérem, és hogy valóban igaz-e a szóbeszéd, amely szerint Villásszakállú Svein nem nézi jó szemmel, hogy én uralkodom Vingulmork fölött. Erre rendre azt feleltem, hogy az Ódin alatt uralkodó királyok közül a Villásszakállúval vagyok a legnagyobb barátságban, hiszen együtt küzdöttünk a svolderi ütközetben.

Bár mindenütt jó szóval fogadtak, Vingulmork népe tudta, hogy szigorú is tudok lenni, ha kell. Ezt már az első nyáron megtapasztalták. A part mentén délre hajóztunk bátyámmal, és miután betértünk egy tanyára, az udvar közepén, mindenki szeme láttára lemészároltam a gazdát. Később uradalmam északi határvidékén felszabadítottunk három rabszolgát, mert fülünkbe jutott, hogy verik és kínozzák őket. Meglátogattuk Opstad nagyhatalmú urát is, leromboltuk az udvarán emelt keresztet, és elkergettük onnan a két szerzetest, aki befészkelte magát a házába.

Mindig azt hallottuk, Vingulmork népe megzabolázhatatlan. A tehetősebb gazdáknak igen nagy volt a hatalma errefelé, már-már akkora, mint egy-egy törzsfőnek. A Jeges-fjord mellett feküdt Opstad sík földje, amelynek ura igen kemény és makacs ember volt. Bár nem gyakorolta a keresztény hitet, zokon vette, hogy leromboltuk a keresztjét és elűztük a szerzeteseit. A kardját persze a hüvelyében hagyta. Hunn vidékét a vén Audúlf gazda kormányozta, akinek valóságos seregnyi fia volt, ráadásul mind megtermett, erős emberek. Észak felé kisebb tanyák álltak békés megegyezésben egymás mellett – az a környék sosem szűkölködött harcra fogható férfiakban. Azokban az időkben szüntelenül határmenti svédek portyáztak a földeken, ami miatt Vingulmork népe szívósabb és állhatatosabb volt másoknál. Ám azok után, hogy levágtam azt a gazdát délen, felszabadítottam a rabszolgákat északon, és elkergettem Opstad szerzeteseit, mindenki meghúzta magát, és szó nélkül fizette nekem az adókat. Idővel azt is megtanulták, hogy a ladejarl által föléjük helyezett törzsfő azért olykor kifejezetten hasznos is tud lenni. Védelmi rendszert építtettem ki az egész partvidéken. Gabonát és szárított halat küldtem azoknak, akik télidőben bajosan tudták etetni a tanya népét és a családjukat. Az adókkal is elnéző voltam – bár Áldozó Eirík arra kért, tizedet szedjek tőlük, sosem vettem el annyit, hogy a tanyasiaknak vagy a jószágaiknak később éheznie kelljen.

Azon a nyáron mindegyik part menti tanyára betértünk, és mindenütt jó szívvel fogadtak bennünket. Találkoztunk vendlandi kereskedőkkel, sőt olyanokkal is, akik egészen a Juh-szigetekről érkeztek. Egy szász kovakőkereskedő, aki a bátyám tanyájától valamivel délre kötött ki, hírt adott nekünk az Angliát dúló dánokról. Villásszakállú Svein rettenetes nagy sereget gyűjtött maga köré, hogy még egyszer, utoljára megpróbálja igába hajtani az angol királyságokat. Elmondása szerint a sziget népei között valaha egyenlőség uralkodott, most azonban Ethelred király kemény keze kormányozza őket. Elegük volt a portyákból, és béke után sóvárogtak – jószerivel mindegy is volt nekik, hogy dán fennhatóság vagy Ethelred alatt.

Vásároltam tőle egy kampó formájúra csiszolt kovakövet. Amikor a nap felé tartottam, a szélein átsütött a fény. Ilyesmit nem adhattam ajándékba Sigridnek, ahhoz túlságosan durván munkálták meg. Horgászatra sem tudtam használni, ahhoz túl nagy volt. Igazából csak megesett a szívem ezen a görbe hátú, alacsony szászon, aki egy olyan országban élt, amely több évtizede nem ismert békét.

– Egykor mi is olyanok voltunk, mint ti – mondta nekem. – Harcos vérű keletiek. Szabadok. Ám azok az idők rég elmúltak.

A szász volt az egyik utolsó, akivel hazatérésünk előtt szóba elegyedtünk. Hrafn Thór és Björnar a mólón állva vártak, és fúrta az oldalukat a kíváncsiság, hogy ezúttal milyen ajándékokat hoztam nekik. Nem kellett csalódniuk: mindketten kaptak egy-egy fakardot. Mindig ugyanazt kapták tőlem, különben összevesztek volna. Nyilván én magam is faraghattam volna nekik fakardot, de a külföldi kereskedőktől vásárolt holmikban mindig van valami varázslatos. Sigridet egy borostyánkövekkel díszített ezüstlánccal leptem meg, amiért csókot kaptam cserébe, és egy erős ölelést.

Először azt kérdeztem, fivérem visszatért-e már, de feleségem csak a fejét rázta. Miután felmentünk a tanyára, ellenőriztem a jószágokat és a hollókat a kalitkában, majd Hálfdan és Gyalog Úlfar társaságában behúzódtam a csarnokomba. Megkértem az embereimet, hogy hozzanak nekünk sört – így iddogáltunk ott, hárman. A jomsborgi időkről beszélgettünk és a bőrösök földjén átélt kalandokról, és ittunk elesett bajtársaink egészségére. Estefelé azonban, amikor leszállt a sötétség, és a többiek is betértek a csarnokba, felálltam az asztaltól. Amikor megálltam az ajtónál, hogy magamhoz vegyem íjamat és nyilaimat, Sigrid odajött hozzám, pokrócot terített a vállamra, és megsimította a karomat. Azt suttogta, vigyek magammal másokat is, akkor nem fog annyira aggódni értem.

Végül mégis egyedül mentem.

A nyár végén jártunk, ám éjjelente még mindig olyan világos volt, hogy sokan nem tudtak aludni tőle. A vendégcsarnok előtt néhány jyllandi kereskedő üldögélt, és amikor meglátták a kezemben a tiszafa íjat, azt mormogták, jó éjszaka ez a vadászatra, úgy hallották, ezek az erdők dúskálnak a vadakban. Nem válaszoltam nekik. A szél a tenger felől fújt, hűvösen és sósan, gyorsan kiűzte belőlem a sörmámor egy részét. Csarnokomból doromb hangja szűrődött ki, és egy asszony nevetése. A levegőben főtt birkahús és tábortűz szaga terjengett. Övembe tűztem a nyílvesszőket, és ráfordultam a vendégcsarnok és a pajta között húzódó ösvényre, az öreg tölgyfa felé, amely az erdő határát jelezte.

Aznap éjjel egyetlen nyilat sem eresztettem el. Gondolataimba merülve gyalogoltam, egyik lépésem követte a másikat. Először meglátogattam a jó Fenrir sírját az árpaföld szélén. Nem volt nagy emelvény, de békés helyen állt, egy tölgyfa árnyékában, ahonnan látni lehetett a szélben hullámzó gabonát. Valamivel arrébb egy fiatal nyírnek vetettem a hátamat, leültem, és végignéztem az előttem álló istenszobrokon. Előttem állt Thór már-már egészen harci kalapács alakú szakálla mellé emelt ököllel. Ott volt Freyja, hosszú haja hullámzott, és ott volt Njörd és maga Ódin is, a félszemű. Ha az ember az áldozóhelyre érkezett, az a szem egyenesen ránézett.

Sokáig ültem ott, az istenszobrok között. Azt hiszem, elbóbiskolhattam, mert nem emlékszem, mikor jelent meg mellettem Vinabave. Egyszer csak ott ült. Hátrasimította fekete haját, összehúzta magán durván szőtt gyapjúköpenyét, és az ölébe ejtette a kezét. Csendben ültünk egymás mellett, az úr és a szolga, és a Mindenek Atyjának szeme egyformán figyelt mindkettőnket.

– Borjú Thórir hamarosan megérkezik – szólalt meg végül Vinabave. A lombok felé fordult, és a levegőbe szimatolt, mintha már most érezné a jarl követeinek szagát.

– Még nem múlt el a nyár – feleltem.

– Idén korán beköszönt az ősz – mondta a bőrös. Bólintott, csak úgy magának, és a fűbe ejtette az öklét.

– Ezt senki emberfia sem tudhatja.

Vinabave a kezébe vette meztelen talpát, és masszírozni kezdte lábujjainak hűlt helyét. Törökülésben ült, és az istenszobrokat figyelte.

– Emberfia nem – felelte csendesen. – És én mégis tudom. Hallom. Hallom őket.

Gyakran beszélt így, bőrös módjára. Errefelé sokan festett varázslóként hivatkoztak rá, de a legtöbben a Thorstein rabszolgája névvel illették. Hiszen ha megkérdeztek engem vagy bárki mást a csapatomból, azt feleltem, Vinabave a rabszolgám, akit Vínlandról hoztam magammal, és aki sohasem lesz már szabad ember. Különös jelenség volt, és gyakran magára vonta a tekinteteket, amikor vendégeket fogadtunk a csarnokomban. Az arcán nem nőtt szőr, és egész testét vonalak és körök borították, közöttük szarvasfélék, vadászok, hosszúhajók és harcos férfiak rajzaival. Rúnák sorakoztak a bőrén és olyan jelek, amelyeket nem tudtam elolvasni. Az egyik lábán naptárbothoz hasonló minta húzódott. Egy halszálkából faragott tű és az erdei növényekből kifacsart festék segítségével a testére rajzolta emlékeit és álmait. Legalábbis nekünk így mondta.

– Amint megérkezik, leitatom Thórirt – mondtam. – Derekasan le fog részegedni. Ekkor kikísérjük a vendégcsarnokba, és mellé helyezünk egy hordót.

– Megvehetnéd a jyllandiak borát.

Bólintottam. Ez a fajta bor annyiba került, mint a legédesebb mézsör, és Thórir emberei nyilván nem fogják tudni megállni, hogy ne nézzenek a korsó fenekére, ha ilyen drága italt szolgálok fel nekik.

– Talán azt akarják majd, hogy mutass be áldozatot a ladejarlokért.

– Ha ezt kérik, hát áldozunk.

Vinabave tovább masszírozta a talpát. Furcsán nézett ki a lába, hiszen alig maradt meg néhány ujja. Vinabave csonka lábfeje örökké emlékeztetett bennünket a Matanugán töltött télre, de ő sosem beszélt róla, ahogy a többi fájdalmáról sem. Felállt, és az áldozókőhöz lépett. Rabszolgához képest igen jó öltözéket viselt: okkersárga lenvászon nadrág és térdig érő, barna lenkabát volt rajta. A köpenyét csat fogta össze a vállánál – ahogy felém fordult, a fém megcsillant a holdfényben. Jó csat volt. Ezüstből készült, és fivérem megkérte a bőröst, hogy rejtse el, valahányszor vendéget fogadunk a csarnokban, mert a végén még tébolyultnak néznek, amiért ilyen értékes holmit ajándékozok egy rabszolgának. Én ellenben úgy véltem, az emberek azt fogják gondolni, bőkezű és jószívű nagyúr vagyok. Éppen ezért sosem mulasztottam el megkérni a gazdákat, hogyha kevés a termés vagy bármiféle szerencsétlenség éri őket, forduljanak hozzám segítségért. Bátyámmal kiterjedt szántóföldeket birtokoltunk, erdeinkben pedig hemzsegtek a vadak, ezért gondoskodtam róla, hogy az én uradalmamban senki ne éhezzen.

– Elmegyek – bólintott Vinabave. Ász-Thór nyakára fektette a tenyerét, mintha nem is hozzám szólna, hanem őhozzá. – Ilyen ez az éjszaka.

Nem feleltem. A bőrös olyan hangokat is hall, amelyek a mi fülünkbe nem jutnak el. Olyan ösvényeken jár, amelyeket mi nem látunk. Leguggolt, kitépett a földből egy fűcsomót, és a tegezébe nyomta, hogy járás közben ne zörögjenek a nyílvesszői. Borókaíjat használt, ő maga faragta és bűvölte meg énekekkel. A bőrösök szokása szerint két jávorszarvas inával erősítette meg a fát – még az érkezésünk utáni télen ejtettük el őket, a tanyától nem messze. Ahogy átvágott az áldozóhelyen, hosszú, fekete hajába belekapott a szél. Hamarosan eltűnt a tisztás túloldalán, a nyírfák között. Én a helyemen maradtam. A kéregnek támasztottam a fejem, és a lombokat néztem. A holdfény ezüstös ragyogásba vonta a leveleket.

Elaludtam ott, az áldozóhely mellett, és különös álmot láttam. Ász-Thór jelent meg előttem, Freyja és Njörd és Ódin a tisztáson álltak lehajtott fejjel. Egyetlen szót sem szóltak, ám Freyja egyszer csak felemelte a fejét. Elindult felém hosszú késsel a kezében, olyasmivel, amilyet Freydís használt. A szél az arcába fújta hosszú, szőke haját, és amikor félresöpörte, már Freydís volt. Ahogy megállt előttem, megéreztem a bőrén az izzadság szagát. Egyik kezét az arcomra fektette, a másikkal a mellemhez nyomta a hideg pengét.

– Várok – mondta. – De én nem ő vagyok.

Ha nem akarod hallani a választ, ne kérdezd a rúnamestereket és a volvákat, mit jelentenek az álmaid. A népem között ez a mondás járja, és mindig is úgy gondoltam, bölcs tanács. Ott ébredtem, ahol elaludtam, és napfény simogatta az arcomat. Kürtszó vert fel, a tenger felől érkezett. Talpra álltam, de ismét le kellett ülnöm, mert hirtelen megfájdult a fejem. Bizonyára több sört ittam, mint amennyire vissza tudtam emlékezni.

Elindultam. A tanya felől hangokat hallottam, nagy volt a zűrzavar. A ladejarl nem küldhette el ilyen korán Thórirt – vagy mégis? Hiszen még csaknem egy teljes holdhónap hátravolt a szokásos őszi látogatásig.

Olyan helyre építettük a tanyát, ahonnan ráláttunk a fjordra. Az öblünkbe három félsziget nyúlt, távolabb a vizet sok kisebb sziget pettyezte. Ha az ember a vingulmorki törzsfőhöz igyekezett, először a szigetek között kellett elhajóznia, majd elérte a part menti sziklákat, amelyek közé gyakran kijártunk halászni. A helyet egyébként a halcsapdákról neveztük el, tolókának. A csapdákra ellenben nem sűrűn hivatkoztunk így, mert a könnyűvérű nőket is ugyanezzel a névvel illetik. A halak mindenesetre kifejezetten kedvelték a fjordnak azt a részét. Ha az ember elhaladt mellette, elérte azt a félszigetet, amelyen Björn és én gyerekkorunkat töltöttük. Ez a tanyánktól északra feküdt, keletre pedig lapos öböl kerekedett. Ezek után két kisebb félsziget következett, szintén észak felől, majd egy újabb öböl. Majd az utazónak be kellett kanyarodnia egy keskeny csatornába néhány kopasz domb és egy erdős síkság közé, és ezen áthajózva elérte a legbelső öblöt. Lapos volt, de elég mély knarroknak és skeideknek egyaránt. Négy mólót építettünk a partra, de ha véletlenül nem akadt hely mellettük, máshol is biztonságosan le lehetett horgonyozni, hiszen agyagos volt a talaj, és a dombok minden széltől megvédték a hajókat.

Amikor kiléptem a fák közül, a tanya népe már a mólók körül tolongott. A csarnokokat ugyanoda építettük, ahol egykor, gyermekkoromban a gazda háza állt, az én tanyám azonban jóval nagyobb volt. A főcsarnok ajtaja éppen az öbölre és a szigetekre nézett. Az udvar végében állt, a többi épület lópatkó alakban sorakozott mellette kétoldalt. Akadt itt pajta, istálló és csirkeól is. Teheneket, birkákat, kecskéket és disznókat is tartottunk, a gyapjas fajtából. A tanya mindkét oldalán árkokat ástunk, hogy legyen hol elfolynia az esővíznek. A házfalak mellett magas farakások tornyosultak, a közeli patakban ki tudtuk mosni a ruháinkat, meg tudtuk fürdetni az ifjakat, és bőségesen ellátott bennünket kristálytiszta ivóvízzel is.

Sigrid a csarnok ajtaja előtt várt rám egyik kezében Hrafn Thórral, a másikban Björnarral. A fiaim a partot kémlelték, legszívesebben azonnal odaszaladtak volna a többiekhez, hogy ők is lássák, miféle hajó közeledik. A félszigeten folyamatosan őrt állt valaki – az előbb is az ő kürtszava törte meg a reggeli csendet. Mindenki a mólók köré verődött, mert a látogatók még nem érték el a legbelső öblöt. A kutyák vadul ugattak, a tanyasiak pedig olyan hangosan zsivajogtak, hogy lehetetlen volt hallani az evezőcsapásokat és az érkezők hangját.

– Menjünk le! – mondta Sigrid. – Biztosan Borjú Thórir az.

Bólintottam. Letette a gyerekeket, akik azonnal nekiindultak. Hrafn Thór hat telet élt meg, Björnar hármat. Előbbi rám hasonlított, Björnar azonban Sigrid vonásait örökölte: a haja égővörös színben játszott, nyaranta előbújtak a szeplői. Némiképp zabolátlanok voltak, de csak annyira, mint a többi gyerek a tanyán. Összevissza szaladgáltak, mondhatni, mint a vadállatok. Én azonban mindig úgy véltem, hogy az ifjaknak szabadságra van szükségük. Hamarosan úgyis őket is bilincsbe veri majd a kötelesség.

Hamarosan én is leértem a partra Sigriddel – mindössze néhány kőhajításnyira húzódott a csarnoktól. A hajó éppen ekkor kerülte meg a félszigetet. Először az árbócrúd csúcsát pillantottuk meg, amelyen háromszögletű, sárga lobogó csapkodott. Egy nagy knarr volt az, mindkét oldalát egészen a vízszintig vörös-sárga csíkosra festették.

– Nem hiszem, hogy ez Borjú Thórir – nyelt egyet a Kiskutya.

Minden bizonnyal igaza volt. Thórir minden évben olyan hajón érkezett, amelyet Varjúcsont Ólaf hírhedt drakkarja, a Hosszú Kígyó mintájára építettek, és rendszerint több kisebb skeid kísérte. Ekkora armadával könnyedén megvédhették a beszedett adót az esetleges rablóktól – bár azokban az időkben nem volt élő ember a norvég partokon, aki arra mert volna vetemedni, hogy meglopja Áldozó Eiríket, az úlfhednart.

A hajóorról hiányzott a harci hajóknál használt félelmetes faragás – helyette egy férfi állt ott annyira kihajolva, hogy szinte átesett a peremen. Zengő jyllandi nyelven szólt hozzánk, de könnyen megértettük, hiszen a legtöbb kereskedő dél felől érkezett.

–Thorstein és Björn a becses nevük! Náluk bölcsebb törzsfő nem él a föld kerekén! Derék emberek és rettegett harcosok! Szerencsés, aki csarnokaikban ülhet lakomát! Királyom udvarában tisztelettel beszélnek róluk! A legderekabb emberek ők, a legderekabbak mind közül!

Hallvard vigyorogva oldalba bökött a könyökével. Bólintottam. Ekkor újabb férfi jelent meg a fedélzeten: ősz szakállú ember volt, pompás, kék kabátja alatt hosszúkard függött. Ő is kurjantott egyet.

– Volt már dolgom ilyenekkel – szólalt meg a Feketetalpú. A nyakát vakarászva sandított a hajó felé. – A Lade-tanyát is meglátogatják időnként. Az orrba állítanak egy ilyen mamlaszt, és meghagyják neki, hogy rikácsoljon el minden jót, ami eszébe jut. Aztán… – Hirtelen megköszörülte a torkát, és zavartan rám nézett. – Ez persze nem jelenti azt, hogy ne mondana igazat. Csak hát…

– Lovaik is vannak! – vágott közbe Sigrid.

Én is megláttam őket. Közvetlenül az árbócrúd mögött rés nyílt a fedélzetdeszkák között, éppen, ahogy azon a knarron is, amellyel Vínlandra utaztunk. Lóállásnak hívták, és arra szolgált, hogy a tengerészek biztonságosan tudják szállítani lovaikat és egyéb jószágaikat a nyílt óceánon.

Csendben figyeltem Sigriddel, ahogy a dánok a legbelső mólóhoz irányítják a hajót, hiszen ott akadt szabad hely. Leeresztették a vitorla tartórúdját, majd összetekerték a vásznat. Ezután újra a helyére emelték a rudat, és gondosan összekötötték az orral, a tattal és a biztonság kedvéért még a fedélzetkorlátokkal is. Ezt követően eltávolítottak néhány mozdítható deszkát a helyéről, és a vitorla tartórúdján átvetett kötelekkel kiemelték a lovakat a helyükről: széles bőrökkel fedték a testüket, hogy ne sérüljenek meg a művelet közben, majd először a lábuk alatt és között vetették át a köteleket, utána pedig a vitorla tartórúdján. Ezután néhány megtermett, izmos férfi nekifeszült, és együttes erővel kiemelte az állatokat a mélyedésből. Társaik közül már többen kiugrottak a mólóra, de még egyikük sem lépett partra – nyilvánvalóan a lovakra vártak. Amikor a jószágok is földet értek, kezdetét vette a nagy színjáték: az egyik kerek hasú, ősz szakállú dán, aki szemkápráztató, aranyozott selyemkabátot és ezüstveretes övtáskát viselt, a szájához emelt egy kürtöt, és megfújta.

Mozdulatlanul figyeltük a jelenetet. Sigrid magához hívta Björnart és Hrafn Thórt. Björnar engedelmesen megindult, Hrafn Thór azonban a többi kölyökkel maradt – a társaságukban mindig szófogadatlanabbá és akaratosabbá vált. A mólóhoz szaladtak, és a közeledő dánokra vigyorogtak. Amazok időközben elindultak a part felé, néhányan súlyos hordókat cipeltek. A mólók előtt padok álltak, amelyre a kereskedők lepakolhatták portékáikat.

A tanya népe visszahúzódott, hogy helyet adjon a dánoknak. A Kiskutya elhozta nekem a törzsfői kardot, és a derekamra csatolta. A fehér szakállú ekkor biccentett a társainak, és rám mutatott. Üdvözlésre emelt kézzel elindult felém. Néhány társa követte, az egyikük fonott kosarat cipelt, mások a lovakat vezették, legvégül pedig két asszony érkezett, valamiféle selyemre emlékeztető anyaggal a kezükben.

Nem indultunk el feléjük – Sigrid úgy vélekedett, most, hogy törzsfő lettem, nem illik hozzám, hogy én menjek mások elébe. Így hát rendszerint hasonlóképpen fogadtam a vendégeimet: csendben várakozva, embereimmel a hátam mögött, vagy csarnokomban, a törzsfői székben ülve. Még a kezemet sem emeltem fel, Hallvard azonban, aki meglehetősen szószátyár természetű volt, gyorsan elém lépett, és beszélni kezdett:

– Vingulmork ura elé járultok – szólalt meg zengő hangon. – Mondjátok el, mi a nevetek, és mi ügyben látogattok el hozzá.

– Derék Sveinung vagyok, Nehéz Sveinung fia – mutatkozott be a fehér szakállú. – Mellettem áll Hálfdan, aki Szárazszáj fia, és itt van még Vidur, akinek Albe a fia. Villásszakállú Svein küldöttjeiként érkeztünk, és ajándékokat hozunk.

A másik három férfi ekkor előlépett Derék Sveinung mellé. Mind jóllakott, pirospozsgás emberek voltak, akik láthatóan jóval több időt töltenek lakomákon, mint lóháton vagy egy hajó fedélzetén. Határozott, de cseppet sem barátságtalan tekintettel méregettek bennünket. A szemük környékét feketére festették, ahogy a gazdag déliek közül sokan. Amikor a fehér szakállú megköszörülte a torkát, a legfiatalabb közülük lerakta elém a fonott kosarat.

– Ajándékokat hoztunk neked, Thorstein nagyúr. De először vess egy pillantást erre a madárra! Az egyik szárnya eltörött. Te talán tudnál segíteni rajta.

Biccentettem Hallvardnak, aki odalépett, és elhozta a fonott kosarat. A benne időző varjúnak valóban eltörött az egyik szárnya.

– Meggyógyítjuk – feleltem.

Derék Sveinung ekkor néhány lépéssel közelebb merészkedett hozzánk. Felém nyújtotta a karját, hogy kezet fogjunk, de amikor látta, hogy nem viszonzom a köszönést, rögtön visszahúzta.

– Minek köszönhetjük látogatásotokat? – kérdeztem.

– Ajándékokat hoztunk – ismételte már harmadszorra a fehér szakállú. – Amelyeket Villásszakállú Svein küldött neked.

– Senki nem küld az embernek ajándékot úgy, hogy cserébe nem akar tőle valamit.

Sigrid ekkor átvette a szót:

– Örömmel látunk benneteket otthonunkban – mondta csendesen. A szél kifújta az arcából göndör, vörös fürtjeit. – És köszönettel fogadjuk az ajándékokat.

A fehér szakállú összeráncolta a szemöldökét – bizonyára nem tetszett neki, hogy egy asszonnyal kell beszélnie.

– Ő itt bizonyára a grönlandi Freydís – bólintott. – Hallottunk már róla.

– Ő itt Sigrid – feleltem. – Freydís nyugatra utazott a bátyámmal. Ám éppen ahogy fivérem megosztja a hatalmat Freydíssel a tanyáján, Sigrid is ugyanakkora úr ezen a földön, amekkora én vagyok.

A fehér szakállú egy pillanatra eltöprengett a hallottakon, majd a bajuszát vakargatva magához intette a selymet hozó asszonyokat. Miután Sigrid lába elé fektették az anyagot, Derék Sveinung kinyitotta az övtáskáját, és egy maréknyi ovális ezüströgöt szórt a selyemre.

Legszívesebben azonnal megkértem volna, hogy bökje ki, mit akarnak, de ekkor elénk vezették a lovakat. A Vidur nevezetű küldönc a nyakukat és a szügyüket simogatva azt kezdte ecsetelni, milyen gyorslábúak és milyen nemes vérvonalból származnak. Hallották, hogy a lovakat hasonlóan jól ismerem, mint a hajókat, és elmondták, hogy Villásszakállú Svein maga válogatta ki nekem ezeket a jószágokat, hiszen szeretett volna illő ajándékkal kedveskedni. Megvártam, amíg végigmondja, majd szóltam a Kiskutyának, hogy vezesse a lovakat az istállóba, az embereket pedig a csarnokba, és nyittassanak fel a söröshordók. Ezután magamhoz vettem a fonott kosarat, és otthagytam őket.

A varjat Vinabave javaslatára a hollók között szállásoltam el. Hrafn Thór is velünk tartott, mert szerette volna tudni, meg tudjuk-e gyógyítani a szárnyát. Vinabave erre azt felelte, sokat nem tehetünk érte, mert úgy tűnik, több helyen is elroppant a csontja. Haragos tekintetet vetett a dánok felé, és pontosan tudtam, mire gondol: a madarat vendégeink nyomorították meg. Miután elhíresült, hogy a vingulmorki törzsfő szívén viseli a sérült madarak sorsát, alattvalóim rendre elém hoztak egy-egy szegény, nyomorult állatot, amelyet állításuk szerint az erdőben találtak. Így próbáltak meg közelebb kerülni hozzám.

– Ha jól sejtem, ma este nem leszel a tanyán – tette vissza a kosárra a fedelet Vinabave.

– Nem. Kimegyek az erdőbe. Lássátok vendégül a dánokat, és gondoskodjatok róla, hogy már napközben elkezdjenek inni. Valaki figyeljen erre a szerencsétlen madárra is. Nem szeretném, ha a többi halálra csipkedné.

Vinabave a kezébe vette az íját.

– A fiút is magaddal viszed?

– Igen – bólintottam. – Küldd ide Björnart is, ha Sigrid megengedi.

Amíg Vinabave visszatért az épületek közé, a madarak mellett maradtam. Hrafn Thór a bőrössel tartott. Azon a nyáron rettenetes szélvészek dúltak, a fák keserves harcot vívtak ellenük. Néhányan el is estek a hosszú háborúban. Embereim gyakran letelepedtek a közelükben, hogy lenyilazzák a lombjukat legelő őzeket és jávorszarvasokat. Aznap azonban senki nem járhatott a rengetegben, csak a törzsfő, két fia és rabszolgája. Mindenki másnak a tanyán kellett maradnia. Nem harcosok kötöttek ki partjainkon, de senkiben sem bíztunk.

Amikor Vinabave visszatért, magával hozta mindkét fiamat. Björnar a kis szilfa íjat szorongatta a kezében, amelyet még én faragtam neki. Két nyílvesszőjét sem felejtette otthon, bár a vadászatban nem vehette nagy hasznukat, hiszen letompítottam a hegyüket. Vinabave kézenfogva vezette – nekik kettejüknek különleges kapcsolatuk volt.

A szántóföldek felé vezető ösvényen indultunk el. A legtöbb vetemény valamivel beljebb volt, a szárazföldön, hiszen a tengerparton legfeljebb a hagyma és az angyalgyökér termett meg, meg más, sovány talajt tűrő növények. A földek és a tanya között azonban rengeteg nagy erdő terült el, ahol hemzsegtek az állatok, és tavasszal tele volt bogyókkal meg gombával.

Valahol az ösvény mentén egy kidőlt nyírfa feküdt. Igen széles törzse volt, hosszú napokra elég tüzelővel szolgál majd. A lombkorona környékéről lehántottam egy nagyjából karnyi hosszú kéregdarabot, amely olyan vastag lehetett, mint a combom. Egyben vágtam le, és Björnar közben mindvégig érdeklődőn figyelt. Már régóta ígérgettem neki ezt.

Miután elértük a rozsföld szélét, egy ideig csak csendben néztük a szélben hullámzó gabonát. Közeledett az aratás ideje, de még legalább egy hónapig hagyhattuk nőni. A tanyasiak közül mindazonáltal sokan úgy vélték, nem szabadna sokat várnunk a termény betakarításával, hiszen az év ezen időszakában gyakorta ostromolták heves zivatarok a vidéket. De hát így megy ez minden évben: az ember addig vár, amíg mer. Aztán egy nap felébred, és hirtelen azt érzi, aratnia kell, különben a vihar arat majd helyette. Ekkor összehívja a tanya népét, és megkezdődnek a munkálatok.

A rozs mellett haladva egyszer csak elértünk egy tisztást a szántóföld északkeleti sarkában. A közepére régebben fatetőt ácsoltunk, és tűzrakót építettünk alá nagy kövekből. A fiaim gyakran jártak ki ide játszani, ezért ismerték a környék legjobban mászható fáit. Az egyik szilfa ágáról kötél lógott, a kötél végére fadarabot kötöttek. Nem szerettem, ha itt hintáztak, attól féltem, elszakad a kötél, és súlyosan megsérülnek.

Vinabavéval leültünk a fatető árnyékába. Egyikünket sem lehetett megvádolni azzal, hogy túlságosan fürge lábúak lennénk, de a bőrös talán még nálam is lomhább volt, hiszen hiányzó lábujjai miatt egészen furcsán, imbolyogva tudott csak járni. Én magam már gyermekkoromban lesántultam. A vásárt, ahol rabszolgaként tartottak, fosztogatók rohanták le, és egyikük jobb lábam felső részébe vágta a fejszefeje tompa felét. Nem elég, hogy azóta nem tudok olyan könnyedén járni, mint mások, Vínlandon még a bal lábamat is eltörtem. Bajtársaim ittasan és nyomorultul gyakran mondogatták, hogy a két sérülés kiegyenlíti egymást, de ez nem igaz. Szerencsére még így is sikerült lépést tartanom a legtöbbekkel, bár tudtam, hogy sosem lehetek versenyfutó.

Vinabave mindig tartott a tető közelében álló kőrakás alatt egy kis íjat, egy orsót és egy lapos fadarabot. Most is elővette, és nekiállt tüzet gyújtani. Nyilván használhatott volna acélt és kovakövet, mint mi, többiek, de szerette inkább bőrös módra csinálni. Az orsó szálát az íj két végére hurkolta, majd a lapos fadarabra illesztette a hegyét, abba a fekete mélyedésbe, amelyet előző alkalommal hagyott rajta. A tetejére ezután ráfektette egy őz térdcsontját, lenyomta, majd az íjat ide-oda húzgálva megpörgette az orsót a fadarabon. Hamarosan füst szállt fel az aljáról, de még ekkor sem állt meg, csak amikor már egy egész kupac füstölgő hamu gyűlt az orsó köré. Ez leesett a fadarab alatti mélyedésbe, egy nagy, széles levélre. Ezt a levelet és a kupac hamut becsomagolta némi száraz fűbe, majd az egészet a kezébe vette, és belefújt.

A bőrösök hite szerint mindenben egyetlen nagy szellem lakik. Az erdő összes állatában, az égen járó madarakban és a fjordban sikló halakban, de még a talpunk alatt feszülő földben és a moha rágta, kopott temetőhelyeken is, ahol egy elfeledett kor királyai és nagyurai nyugszanak. Ez a szellem szól hozzánk, amikor a szél átsüvít a falevelek között. Ez a szellem énekel, amikor a hullámok a parti sziklákat ostromolják. És ez mutatkozik meg közvetlenül a szemünk előtt, amikor egy férfi tüzet csihol. Vinabave a kezében forgatta a száraz füvet, amelyből hirtelen láng csapott fel. Ekkor begyömöszölte a csomagot néhány vékony gally alá, amelyet már korábban odakészített a tűzrakóhelyhez.

A fatető alatt padok húzódtak, a padok között pedig tölgyfaláda állt, amiben szárított halat és egyéb tartós élelmiszert tároltunk. Amikor felnyitottam, láttam, hogy most nem csak étel van benne: Hallvard, Hutt és Gyalog Úlfar néhány nappal ezelőtt itt töltötte az estét, és tisztában voltam vele, hogy a vén délvidéki erjeszt valamit az erdő mélyén. Hogy pontosan micsodát, azt nem akarta elárulni. Most mindenesetre két bőrkulacs feküdt a láda mélyén, dugóval lezárva. Ahogy felemeltem őket, éreztem, hogy mindkettő félig teli.

Lecsatoltam magamról a kardot, a tető alá helyeztem, majd elővettem némi szárított halat, és leültem az egyik padra. Előhúztam a késemet, és vágtam néhány szeletet magamnak és Vinabavénak. A hinta felé pillantottam. Hrafn Thór ült a fadarabon, az öccse lökte. Ők nem kértek a szárított halból, hiszen mindig azt ették.

– A dánok becses ajándékokat hoztak – szólalt meg a bőrös.

Megdörzsöltem a nyakamat, mert valamitől kezdett megfájdulni.

– Sötétedéskor visszatérünk a tanyára, és meghallgatjuk az ajándékokat kísérő szavakat is.

Vinabave a farakáshoz lépett, és a tűzre dobott néhány rönköt.

Hamarosan elővettem a nyírfáról leszedett fakérget, és elkezdtem tegezt készíteni belőle. A fiúk a fák közé szaladtak, és kiástak néhány vastag fenyőgyökeret, hiszen ha ezeket vékony szálakra vágja az ember, jó kötözőanyagként szolgálnak. Mézgát is gyűjtöttek, amelyet egy kövön felolvasztva összekevertünk hamuval, majd megerősítettük vele az illesztéseket. Vinabave csalánból készített hozzá vállszíjat. Igen jó tegez lett. A kis Björnar azonnal beletette tompa nyílvesszőit, és le sem akarta venni egészen addig, amíg Alfrún meg nem jelent a tisztás szélén – Sigrid küldte egy kis kásával és kecsketejjel. Hírül adta, hogy a dánok elfoglalták a helyüket a csarnokban. Sört szolgáltak fel nekik, és elkezdtek inni. Hallvard ült le hozzájuk, aki gondoskodott róla, hogy soha ne száradjon ki a korsójuk.

Csendben ültünk, amíg teljesen le nem égett a tűz. Végre a szél is lecsendesedett, és a fák susogása halk suttogássá szelídült. Bár a rozs zizegett még, már nem vert vad hullámokat, mint délután, és már a kovácsműhelyből érkező kalapálás hangját is hallottuk. Emberek kiabáltak, nevettek, aztán összemosódtak a hangok, és csak a részeg dáridózás jutott el a fülünkig. Hallvard láthatóan biztosra ment, és a legerősebb sörünkkel kínálta a dánokat.

Vinabave és a gyerekek visszakísérték Alfrúnt a tanyára. Én maradtam. Nem először tettem így, mert úgy láttam, jó hatással van a vendégekre. A törzsfő megváratta őket, és csak a sötétség leszállta után tért be a csarnokba, köpenyén az esti párával, szakállában a tábortűz szagával. Thormód-fia Thorstein nem volt holmi hájas asztalharcos – ezt minden vendégem korán megtanulta. Thorstein, a jomsviking, Tryggvi-fia Ólaf leölője, Vínland vándora… Nem olyan ember volt, akit ajándékok vagy fenyegetések képesek lennének megingatni.

Így hát a tisztáson maradtam, és hamarosan elálmosodtam. Lefeküdtem a padra – jó pad volt, egy tölgyfa kettévágott törzséből faragtuk. Annak idején, amikor megtisztítottuk a szántóföldek helyét, a kidöntött fákat felhasználtuk az építkezéseken, és nem egy törzsből hasonló pad készült. Erős lovakkal kihúzattuk a földből a gyökereket, majd újonnan kovácsolt ekevassal feltörtük a földet, és elkevertük trágyával meg hínárral. Eirík jarltól kaptunk vetőmagot, ráadásul igen jó magok voltak, mert a termés mindig gyorsan nőtt a hideg tél után. Az első évben egy nagyobb zivatar tönkretette csaknem a teljes termésünket, de a jarl két teljes hajónyi gabonát küldött a segítségünkre, amely egy egész évi kásához és liszthez elegendő volt, ráadásul még vetőmag is maradt belőle bőven. A thrándheimi úlfhednar bőkezű, igazságos nagyúrnak bizonyult, így fivéremmel nem esett nehezünkre adót szedni a nevében. Az első évben persze nem örültek neki túlságosan a gazdák – olyannyira, hogy az a hír járta, hogy egy Vingulmork északi peremén élő gazda, a vén Sügérhorog harcosokat toboroz, és azt tervezi, leégeti a tanyánkat és levág mindannyiunkat. A támadás azonban sosem jött el, és az öreg még azon az őszön meghalt – bizonyára felrobbant haragjában. Ezután beköszöntött a tél, és az első áldozat előtt bátyám fejébe vette, hogy járjuk körbe a környező tanyákat, és kössünk barátságot a gazdákkal. Ajándékot nem vittünk nekik, de leültünk velük inni, és hosszan beszélgettünk a dicsőséges időkről. Meghallgattuk megvívott csatáik és elesett bajtársaik történetét, és egyetértőn bólintottunk, amikor azt mondták, aggasztja őket ez az új hit, a Fehér Krisztus, meg a vérszomjas, könyörtelen harcoskirályai. Erre azt feleltük nekik, minden alánk tartozó tanyát meg fogunk védeni. Thorstein nagyúr mindenkit messzire kerget, aki Vingulmork földje ellen vonul.

Egészen sötétedésig a tisztáson maradtam. Ekkorra már teljes szélcsend volt, és a csarnok felől érkező énekszót hallva tudtam, hogy Hallvard alaposan leitatta a dánokat. A tisztás túlsó végében ekkor felbukkant valaki. Megtermett férfi volt, a feje fölé emelte a kezét, és közelebb sántikált a rozs mellett futó ösvényen. Néhány vastagabb ágat dobtam a parázsra, és ráfújtam. Gyalog Úlfar hamarosan a fénykörbe ért. Mi csak Gyalognak neveztük – a Jomsborgban töltött éveim alatt ő volt a tanítómesterem. Hosszú haja széles vállát verdeste, a testét hegek borították. Egyik szeme kék volt, a másik zöld, hosszú karja végén irdatlan ököl kerekedett, és borzasztóan sántított. Mellettünk küzdött Vínlandon is, és egyedül neki köszönhetem, hogy nem hagytam ott a fogamat. Ezen a nyáron elkezdte edzeni Hrafn Thórt, aminek Sigrid nem örült túlságosan, mert a fiunk rendszerint kék-zöld foltokkal tért haza a gyakorlatozásról. Gyalog arca Vinabavééhoz hasonlóan ferde volt. Egy erős ütés törte el az állkapcsát, amitől igencsak különös és rémisztő lett a vigyora. Először úgy tátogott, mint egy partra vetett hal, aztán végre nagy nehezen kiköhögte magából a nevetést. Most is így tett.

– A dánok vezére… – Gyalog megvakarta az orrát, nagy levegőt vett, és összeszedte magát. – A dánok vezére… Úgy előrehajolt… – Leguggolt, és utánozta a mozdulatot. – Látod, így előrehajolt a sörért, és épp akkor, amikor Ragnvald fia elment előtte… Akkorát robbant, mintha Helheim falai repedtek volna meg! A kölyök meg… csak félresöpörte a haját, így, látod… – Gyalog két ujjal összecsippentette egyik hajfürtjét, és a füle mögé tűrte. – Így, Thorstein. Épp így csinálta. Na, és azt mondja… – Gyalog nagy levegőt vett, és a szemembe nézett. – Azt mondja, milyen szeles ez az este. Milyen szeles ez az este!

Gyalog ugató hahotában tört ki, és nekem is mosoly kúszott az arcomra. A vén jomsviking lehuppant a tűz mellé, a hátára hemperedett, és derűsen kacagott. Az egyik kezében valamiféle batyut tartott. Amikor jobban megnéztem, rájöttem, hogy a kabátom az. Az övén hegyes orrú cipő lógott. Bizonyára Sigrid küldte őket.

– Hol van Hallvard? – kérdeztem, amikor Gyalog végre ismét lélegzethez jutott. Mindig Hallvard jött el értem, amikor a csarnokban vendégek vártak rám. Mindnyájunk közül ő forgatta legjobban a szavakat, és ha kedve támadt, bármikor szívesen elszavalt egy-egy históriás éneket.

– Hallvard a dánokkal van – felelte Gyalog. – Nem volt könnyű leitatni őket, úgyhogy most ő is részeg. – Letörölte a nevetés közben kicsordult könnyeket az arcáról a kabátommal, aztán észbe kapott. – Ó, hát ez a tiéd. – A kezembe nyomta, de nem tudta megállni, hogy ne vigyorogjon. – Sigrid… azt mondta, öltözz fel rendesen.

Gyalog persze jól tudta, hogy nem szeretek kiöltözni, sem akkor, amikor mi megyünk vendégségbe, sem akkor, amikor én vagyok a házigazda. Letettem a kabátot a padra, kioldottam övemet, hagytam, hogy lecsússzon a nadrágom, majd kibújtam lentunikámból. Gyalog a tűz mellé guggolva a parazsat piszkálta, és időnként rám vigyorgott. Pedig hát az én meztelen testemen nem sok mosolyognivalót láthatott: edzett, izmos test volt, tele sebhelyekkel, és gazdag erdeinknek és széles szántóföldjeinknek köszönhetően sosem kellett éheznie. A hátam kiszélesedett, vállaim és karjaim pedig – amelyek már korábban is mindenki másét túlszárnyalták vastagságban – erősebbek voltak, mint valaha. Kevesen mondhatták el magukról, hogy szkanderezésben legyőzték Thormód-fia Thorsteint.

A ruhákat, amiket Gyalog hozott, kifejezetten előkelő uraságoknak szabták. Felhúztam piros-sárga csíkos nadrágomat, amely olyan volt, amilyet a keleti népek előszeretettel hordanak: combnál bő, a lábszárnál szoros. A hosszú, sűrűn szőtt lenkabát csaknem a térdemig ért. Vérvörös színben pompázott, és hullámmintás, kék selyem szegélyezte. Kétujjnyi széles övet csatoltam a derekamra, és hosszúsaxot akasztottam rá, amelynek csontból faragták a nyelét, és borostyánnal meg ezüsttel díszítették. Miután a törzsfői kardot is beledugtam, magamra kanyarítottam kék színű, sárga szegélyű köpenyemet. Sigrid már előre a helyére rakta a csatot: Eirík jarltól kaptam, és akkora volt, mint egy asszony tenyere, színezüstből. De ez még nem volt minden. Gyalog kinyitotta övtáskáját, és felém hajított egy aranyláncot, amelyet szintén a ladejarltól kaptam. A nyakamba akasztottam, bedugtam a köpeny alá, és kihúztam alóla a hajamat. Hosszú volt, egészen a mellkasom aljáig ért, pont mint a szakállam hegye. Sigrid szerette a szakállamat, gyakran fésülte és olajozta, de szerinte a hajam túl hosszú volt, már-már annyira, mint egy asszonynak. Nekem mindenesetre tetszett. Eltakarta a rabszolgagyűrű nyomait a nyakamon.

Gyalog sapkát is hozott nekem: gyapjúból készült, és fehér hermelinprémmel szegélyezték. Amikor a fejembe nyomtam, és ránéztem, már tudta, hogy csak most jön a java. Leakasztotta a csizmát az övéről, és elém dobta. Tehénbőrből készült, puha volt és lágy, belülről szőrös. A szára azonban majdnem a térdemig ért, és amikor először beléptem benne a csarnokba, Hallvard azt mondta, leginkább egy kanos férfi „szerszámára” emlékeztet. Nem értem, miért ezt a szót használta, hiszen általában nem riadt vissza a mocskos beszédtől. A név mindenesetre a csizmán ragadt: amikor megkötöttem, és Gyalog szólásra nyitotta a száját, már azelőtt bólintottam, hogy kimondta volna.

– A jó öreg szerszám – vigyorgott. – Mindkét… – A szájához kapott, mert már nem bírta visszatartani a nevetését. Nyilván ő is derekasan a korsó fenekére nézett, mielőtt Sigrid elküldte hozzám. – Mindkét szerszám!

Erre levettem a csizmát, és azt mormogtam, legalább az udvarig mezítláb megyek. Gyalog talpra kecmergett, és megköszörülte a torkát. A kabátját felemelve az egyik bokor mellé csoszogott, és vastag sugárban vizelni kezdett. Ezután a tenyerébe fújta az orrát, a hónaljába törölte, majd azt mondta, eleget csevegtünk, induljunk a csarnokba.

Amikor elértük az udvar szélét, rövid időre megálltunk a fák között. Megcsapta az orromat a csarnokban sülő hús illata. Belebújtam a csizmába, és Gyalog elővette az aranygyűrűt, amelyet még Eirík jarltól kaptam. A jobb mutatóujjamra húztam – Hallvard szerint az volt neki a legjobb hely. Valahányszor vitás ügyekben kell döntenem, vagy nagyurak küldötteinek kell felelnem, nemcsak a saját hatalmammal, hanem a ladejarlokéval is mutathatok rájuk.

Átvágtunk az udvaron. A csarnok ajtaja előtt két fiú játszott – Thórvar Svea kölykei, vörös fürtjeikről könnyen felismertem őket. Vendégség idején a tanyasiak nem fektették le időben az ifjakat, a legtöbb gyerek bizonyára most is a csarnokban szaladgált. Ez a két fiú azonban folyamatosan valamiféle csínytevésen ténykedett. Nemegyszer előfordult, hogy az ürítőhely mögött várakoztak egy hosszú bottal, és amikor valaki félrehúzódott, hogy elvégezze a dolgát, bedugták a botot a deszkák közötti résen, és megpiszkálták a fenekét. A csarnokból énekszó, kurjongatás, húrjáték és doromb hangja hallatszott, így a két fiú nem hallott meg bennünket. Gyalog hátulról lecsapott a nyakukra, és odadörmögött nekik valamit, majd egy ugató nevetés kíséretében ő is benézett a csarnok ajtaján.

Csarnokomról tudni kell, hogy nem volt akkora, mint a többi törzsfő csarnoka. Én magam akartam így. A nagy csarnokokban sok vendég elfért, és én úgy gondolkoztam, nem szeretnék több vendéget fogadni annál, mint amennyit embereimmel le tudunk fegyverezni és meg tudunk ölni, ha ellenkeznek. Tanyámon összesen nagyjából hatvan fegyverfogható férfi élt, ha beleszámoltam azokat a fiúkat is, akik már tudták használni az íjat. A csarnokban mindössze negyvenen fértek el. Persze nagyobb csoportok is meglátogathattak, de ha kedvezőtlenül alakultak volna az események, bármikor bevihettem néhány túszt a falak közé. Továbbá a tanya építésekor is úgy döntöttünk, hasznosabb az istállókra, pajtákra és a tanyasiak szálláshelyeire fordítani az időnket. Akkoriban hajót is kellett ácsolnunk magunknak. Ezért tehát valahányszor megkérdezték tőlem, miért nem hosszabbítom meg csarnokomat, azt feleltem, azért, mert nem csarnoklakó törzsfő vagyok, és nem is leszek az soha.

Kicsi volt a csarnok, de szemet gyönyörködtető. A sarokoszlopokat vésetek díszítették: iszonyú hullámok ellen küzdő hajókat és hosszúkás bőrcsónakban evező bőrösöket ábrázolt. Az egyik minta a svolderi ütközet emlékére készült: egy férfi éppen ellensége testébe vágott egy dán harci fejszét. A fejsze forgatója én voltam, ellenségem pedig Tryggvi-fia Ólaf király.

Átvetettem vállamon a köpenyt, és a törzsfői kard markolatára fektettem a kezem, úgy léptem be a csarnokba. Mindenki azonnal elcsendesedett. Egy pillanatra megálltam Gyaloggal az ajtóban, és végigmértem az összegyűlteket. Sigrid a tűzgödör végében ült, a törzsfői szék melletti másik nagy székben, saját asztalunk előtt. Ülőhelyeink úgy álltak ott, mint egy királyé és egy királynőé. Ugyanolyan magasak voltak, ami gyakran összezavarta vendégeinket. A legtöbben még egyetlen törzsfő feleségét sem látták ilyen előkelő helyen ülni, mintha egyenlő hatalommal bírna urával. Itt, Vingulmorkban azonban így mentek a dolgok, az én tanyámon és fivéremén is, ahol Freydís ugyanolyan joggal irányított, mint Björn.

A csarnok közepén a legtöbb csarnokhoz hasonlóan tűzgödör mélyedt. Két ember hosszú volt, és mellette kétoldalt végig vasabroncs futott: erre helyeztük nyársainkat. A disznókról csöpögött a zsír. Sigrid bizonyára megkérte a lányokat, hogy ne gyűjtsék tálakba, hiszen vendégeink így azt gondolhatták, jómódban élünk itt, a Thorstein-tanyán, és nem fáradunk ilyen dolgokkal.

Gyalog és én a dél felé néző ajtón léptünk be. A tűzgödör mindkét oldalán hat-hat hosszúasztal állt, a földpadlót szalma borította. A füst vastagon gomolygott a mennyezet alatt, ahol általában összegyűlt, mielőtt kibújt volna a szellőzőlyukakon. A tetőgerendákat hat oszlop tartotta, ezeket minden nyári áldozat idején újrafestettük. Rajtuk lógtak az olajlámpások, amelyeket az Izlandról és Grönlandról érkező vándorok hoztak ajándékba, miután meghallották, hogy Hajóács Thorstein törzsfő lett, és mindenkit jó szívvel fogad, aki hírekkel szolgál a nyugati szigetekről. Mindig megkérdeztem tőlük, hallottak-e bármit jó barátomról, Eysteinről, de erre rendszerint csak a fejüket rázták.

A legtöbb gyerek a csarnokban játszott – mint mondtam, vendégség idején lehetetlen volt lefektetni őket. Többen felmásztak a tetőgerendákra. Itt már éppen nem értük el őket, amikor támadásba lendültek hosszú botjaikkal. Apró fadarabokat és tobozokat dobáltak a férfiak korsóiba, és vizet locsoltak a részegen hortyogók nadrágjára.

Kutyákban sem szűkölködtünk: a tűzgödör mellett sorakoztak, és nyálukat csorgatva bámulták a sercegő húsokat. Embereim nem sajnálták tőlük a rágósabb falatokat és a csontokat, így sohasem kellett éhezniük. Ebeinkhez és a többi jószágunkhoz hasonlóan vendégeink sem szenvedtek hiányt semmiben. Embereim kerek hordókat görgettek a csarnok asztalai közé, és kétökölnyi mély korsókat nyomtak a dánok kezébe. Hallvard, a tanya skáldja bizonyára már sokszor elrikkantotta magát, hogy igyanak ennek meg annak az egészségére. Kimerítő feladat lehetett, mert mire odaértem a lakomára, már az asztallapra dőlve hortyogott.

Gyalog elkísért a tűzgödörig, majd befordult a vendégek közé, és megkereste a helyét. Én magam a törzsfői székbe ültem. Mindig jó érzéssel töltött el, hogy ott ülhetek, és nem tagadom, a lakomák közben gyakorta eszembe jutott, milyen nagy is a hatalmam. A szék közvetlenül Sigridé mellett állt, jobbra, a kettő karfa egybeolvadt. Amikor ráfektettem a kezem, feleségem az ujjaim közé csúsztatta ujjait. Az ő székét tiszta tölgyfából faragtuk, az enyémet azonban különféle fadarabokból ácsoltunk össze, amelyeket annak a vásárnak a romjai között találtunk, ahol gyermekkoromban rabszolgaként tartottak. Az ülést egy Eirík jarltól kapott rénszarvasbőrrel béleltük. A szék oldalának pajzsot támasztottunk, egyik felén nemzetségem rúnájával, a másikon Ódin jelével. A környező gazdák mind elküldték nekem lándzsáikat: ezeket a szék háttámlájához erősítettem, heggyel felfelé. Dán harci fejszém is mindig mellettem volt. Hutt kovácsolt nekem néhány acélgyűrűt, és a háttámlához erősítette őket, ebbe csúsztattam fegyverem hosszú nyelét. A jobboldalamon volt, így bármikor gyorsan kézbe vehettem, ha szükségesnek láttam.

Végigmértem a dánokat.

– Egy törzsfő szívét mindig megmelengeti, ha azt látja, hogy mindenkinek jut bőséggel a szaftos húsból. Nálunk sem a jószág, sem a vendég nem fekszik le korgó gyomorral.

Ezt gyakran elmondtam, amikor lakomát tartottunk, kiváltképp, ha valaki először járt nálunk. A dánok közül négyen feltápászkodtak, és a törzsfői szék elé járultak. Bár kipirosodott az arcuk, és meglehetősen ferdén állt a szemük, nekem úgy tűnt, még nem részegedtek le kellőképpen. Ugyanez a négy férfi köszöntött bennünket a mólóknál, és a fehér szakállú újra megismételte, amit akkor mondott:

– Derék Sveinung vagyok, Nehéz Sveinung fia. Mellettem áll Hálfdan, aki Szárazszáj fia, és itt van még Vidur, akinek Albe a fia.

– Igen – bólintottam. – Ezt már említetted.

– Villásszakállú Svein király követei vagyunk – folytatta.

– Ezt is tudom.

– Köszönjük az ételt, az innivalót és vendégszeretetedet! Tudjuk, hogy most a ladejarl embere vagy, de Villásszakállú Svein szeretné, ha tudnád, hogy nem feledkezett meg sem rólad, sem híres gyilkosságodról.

– Megöltem Tryggvi-fia Ólafot – bólintottam. – Senki sem vonhatja kétségbe.

A fehér szakállú tekintete a dán harci fejszémre tévedt. Megtörölte a száját, és oldalra lépett. A sok sörtől már valamelyest bizonytalanul mozgott.

– A Villásszakállú udvarában gyakran emlegetik a Thormód-fiakat. A király jó szóval szól rólatok. Azt mondja, Vingulmork népe szerencsés, hiszen a legderekabb urakat kapta maga fölé. Így hát az egészségedre iszom, Thormód-fia Thorstein! – A magasba lökte korsóját, majd gyorsan a szájához emelte, de nem tudta lenyelni, helyette köhögve a szakállába köpte. Kihalászott a korsóból egy tobozt, rásandított, majd a tetőgerendákon egyensúlyozó gyerekek felé fordult, akik visítottak a gyönyörűségtől. A felakasztott gabonászsákok és szárított húsok közé menekültek a megtorlás elől.

– Csibész kölykök – erőltetett mosolyt az arcára a dán. Ismét a magasba emelte korsóját. – Tehát a Thormód-fiakra! Az egészségetekre iszom, és a Villásszakállú üdvözletét tolmácsolom. Reméli, az ajándékok elnyerték tetszéseteket. Örömmel tölti el, hogy a jomsvikingjei kormányozzák ezt a vidéket.

A fehér szakállú ivott, és a többi dán is követte a példáját. Mi, többiek az asztalon hagytuk korsóinkat. Az utolsó szavak rosszul csengtek a fülünkben. Sigrid ekkor előrehajolt a székén, és a fehér szakállúra bökött.

– Nem a dán király jomsvikingjei. Thorstein törzsfőt szolgálják, nem Villásszakállú Sveint.

Derék Sveinung erre a hasára fektette a tenyerét, és először Sigridre, majd az asztalok mellett ülő barátaira pillantott. Óvatos lépést tett felém, és megköszörülte a torkát.

– A Villásszakállú értesült róla, hogy adót kell fizetned a ladejarloknak. Arra kért, mondjam meg neked, szomorúnak találja, hogy egy ilyen férfit, mint téged, arra köteleznek, hogy szolgáltassa be a felét annak, amit termel és beszed. Ha úgy döntenél, hogy inkább a Villásszakállú alatt uralkodnál, ő nem kérne ennyit tőled. Egyáltalán nem lenne különös vagy furcsa, ha így határoznál. Nem vagyok nagy tengerész, de még én is tudom, hogy Vingulmork jóval közelebb fekszik a dánok földjéhez, mint a messzi Thrándheim városához.

– Közelebb van, valóban – bólintottam. – De ha azért jöttetek, mert szeretnétek, hogy inkább a dán királynak szolgáljak, akár most rögtön vissza is fordulhattok. A fjord többi részét megkaphatja, de Vingulmork nem lesz az övé.

A fehér szakállú mosolyogva bólintott.

– Villásszakállú Svein királynak nincs ilyesféle kívánsága, Thorstein törzsfő. Lefoglalja, hogy sereget toborozzon. Erről szeretne beszélni veled. Szeretné, ha meglátogatnád szolgavári csarnokában. Ezt és a következő holdhónapot is ott tölti, és fivéreddel mindig lesz helyetek az asztalainál.

– Mint mondtam, bátyám nyugatra utazott.

– Ez esetben gyere nélküle.

Sigrid mindvégig a kezemen tartotta a kezét, és most jól megszorította az ujjaimat.

– Elég volt a beszédből! – szólalt meg. – Hozzátok ide a törzsfő kupáját, és töltsétek meg sörrel! Igyatok a ladejarlokra és Svein királyra! Igyatok Thorsteinra, Vingulmork törzsfőjére!

Megkaptam a kupámat. A Kiskutya adta át nekem, és annyi sört töltött bele, hogy amikor a magasba emeltem, kilöttyent belőle.

– Igyunk Villásszakállú Sveinre, a dánok királyára! Igyunk a ladejarlokra!

Így is tettünk. És én újra és újra a magasba löktem a kupát: egyszer a Villásszakállú, másszor a thrándheimi jarlfivérek tiszteletére. Amikor hátradőltem, Sigrid is a magasba emelte kupáját, és az én egészségemre ivott, hosszan, és egytől egyig mindenki követte a példáját. Ezután a Kiskutya előrelépett, és visszakísérte a fehér szakállút a helyére. Ismét megtöltötték a korsókat, és ismét ittunk. Szerettem volna, ha a dánok az asztal alá vedelik magukat, mert többé egy szót sem kívántam hallani arról, amivel elém járultak. Eirík jarl mindenről tudott, ami a csarnokban elhangzott. Sok emberemet, mint például a Feketetalpút a jarl adta mellém, és az északnyugat felé tartó kereskedők rendszerint betértek hozzánk, mielőtt folytatták volna útjukat Thrándheim felé. A fehér szakállú szavai hamarosan elérnek majd a Lade-tanyára is.

Aznap este nem spóroltunk a sörrel. Embereim is derekasan öntötték magukba, hiszen nem szerettek volna gyengének tűnni a dán király követei előtt. Meghagytam az asszonyoknak, hogy a dánoknak az erős sörből töltsenek, nekünk azonban abból, amelyet mindennapi sörnek neveztünk. Az is elég erős volt, ráadásul a dánok igen nehezen részegedtek le, hiszen a Villásszakállú csarnokaiban komoly gyakorlatot szereztek sörivásban. Vágyakozón nézegették az asszonyokat, és bizonyára reménykedtek benne, hogy éjszaka valamelyik felmelegíti majd az ágyukat, de érezték magukon a törzsfő szigorú tekintetét, és egyszer sem mertek a lányok után kapni. Abban az időben sok magányos lány élt a tanyán, akinek se testvére, se apja nem volt már Vingulmork földjén. Sokan kereskedőhajókon érkeztek, néhányan gyalogszerrel, Norvégia belső területei felől. Sosem kérdeztem, honnan jönnek, de tudtam, hogy a legtöbb szökött rabszolga. Sokak nyakán hegek fehérlettek a rabszolgagyűrűtől, nyilván éppen ezért fordultak hozzám menedékért. Thorstein nagyúr birtokán a bőrösön kívül senki sem élt rabszolgaságban, ezt mindenki tudta. És senki nem mert kárpótlást követelni tőlem, ha befogadtam szökött rabszolgáját, és munkát adtam nekik a tanyán. Uralkodásunk második évében egy bolond skánei elutazott hozzánk, mert úgy hallotta, egyik rabszolgája nálunk tartózkodik. Ez persze igaz volt, ám amikor arra kért, fizessek a szökött fiúért, azt feleltem, menjen haza, és soha többé ne jöjjön vissza a földemre. Ekkor felmérgesedett, tolvajnak nevezett, és azt mondta, addig nem megy el, amíg kárpótlást nem kap a rabszolgáért. Az emberek később azt mondogatták, bizonyára semmit sem tudott rólam azonkívül, hogy a ladejarlok kegyelméből kerültem Vingulmork élére. Lehetséges, hogy azt hitte, én is csak egy egyszerű vazallusuk vagyok. Én azonban azzal válaszoltam neki, amit megérdemelt: felálltam a törzsfői székből, és ököllel az arcába csaptam. Miután térdre rogyott, megkértem Gyalogot, hogy minden holmit rakodjon ki a hajójából, és ha talál ott skáneit, aki inkább szolgálna nálam, mint nála, adjon nekik helyet az egyik házban. Csak a vitorlát és az evezőket hagytuk meg, még a kikötőkötelet is elvettük tőle. Az életét azonban megtarthatta. Senki ne mondja, hogy Vingulmork ura nem nagyvonalú!

A fél éjszaka eltelt, mire a dánok annyira lerészegedtek, hogy vagy kábultan az asztalra dőltek, vagy elhányták magukat, és nyomorultul összegömbölyödtek a padlón. Nekünk ez már mindegy volt. Ám a tanyasiak közül is sokan hasonló állapotba kerültek, és az asztalok között meg a falak tövében feküdtek összevissza. Bodnár Thorgrím és Thórvald-fia Hallvard birkózni kezdett, de mindketten annyira legyengültek a sörtől, hogy egyszer csak eldőltek az ajtó mellett, mint egy-egy zsák. A Feketetalpú korábban lefektette Hallvardot egy prémre a tűzgödör mellé, de azóta legalább annyira leitta magát ő is, és a skáld mellé telepedve gyapjúköpenye alá dugta meztelen talpát.

Az asszonyok visszahúzódtak a házakba, és magukkal vitték a gyerekeket is. Sigrid velük tartott. Senki sem maradt már a csarnokban, aki józannak mondhatta volna magát, talán Gyalogot kivéve, aki a tűz mellett ülve egy csontot rágcsált. Gyalognál azonban sosem lehetett tudni. Olykor semmilyen hatással nem volt rá a sör: ilyenkor egyszerűen képtelen volt lerészegedni, és másnap sem hasogatott a feje.

Lassan elhalt a beszélgetés és abbamaradt a játék is, bár a hárfás, aki a dánoktól nem messze, az egyik söröshordó mellett rogyott össze, hirtelen felriadt, és a hangszeréért nyúlt. Mély zengés visszhangzott a csarnokban, aztán újra lecsúszott róla a keze, mintha úgy gondolná, egyelőre mindenkinek meg kell elégednie ezzel az egyetlen hanggal. Az utolsó olajlámpások is kialudtak, és az egész csarnokra sűrű félhomály telepedett.

Csendben bámultam a tűzgödör mélyén pislákoló parazsat. Maradt még némi sör a kupámban, de nem voltam szomjas. Súlyos ború telepedett rám, télikabátként borult a vállamra. Azt kívántam, bárcsak mellettem lenne a bátyám. De messzire utazott Freydíssel. A tanya népének azt mondta, kárpótlást fognak fizetni a gyilkosságért, amelyet annak idején elkövettem Izlandon. Most, hogy törzsfő lettem, elég pénzem volt rá. Fókabőrt és rozmáragyart cserélnek maguknak gabonáért, és talán még néhány rabszolgát is magukkal hoznak. Körbekérdeznek, hátha valaki hallott rőt szakállú barátunk, Eystein felől, aki bőrös felesége mellett maradt a távoli nyugaton. Még mindig reménykedtünk benne, hogy valamiképpen őt és lovamat is hazahozhatjuk a tengeren túlról. Azonban mindenki tudta, miféle gazságokat kellett Freydísnek kiállnia Thjódhildtól, az apja új feleségétől. Az én tanyámon és a Jell-tanyán is – ahol fivérem és felesége uralkodott – mindenki pontosan tudta, hogy bosszúra készülnek. Most mégis attól féltem, hogy valami rossz történt, és sosem láthatom viszont a bátyámat.

Ez a nehéz, fekete ború mindig megtalált, amikor így ültem csarnokomban, részegek között, magányosan. Ódin-betegségnek is hívták. Hideg, sötét felhő volt, és mindig felidézte bennem azokat az emlékeket, amelyeket legszívesebben elfelejtettem volna. Apám meggyilkolását, amikor még kisfiú voltam. A nyakam köré hajlított rabszolgagyűrűt és a belé vert szeget. Itt történt minden, azon a földön, ahol tanyát építettem. Eszembe jutott a jomsborgi ütközet és az azt követő menekülés. A svolderi vérfürdő és dán harci fejszém – ugyanaz a fejsze, amely most trónusomon pihent. Ezzel vágtam le Tryggvi-fia Ólafot. Rengeteg emlék gyűlt össze bennem, és az ilyen éjjeleken szüntelenül háborgattak. Visszagondoltam az óceánt átszelő nagy utazásra és a nyugati partvidékekre. A reményre, hogy meggazdagodom a vörösfenyőkből és a hajóépítésből. Eszembe jutott Matanuga. A vendigók. A bőrösök területeinek legmélyén töltött kopogós tél. A patuxet, aki most Ódin oszlopa mellett ült söröskorsóval az ölében, megmentette az életemet. És én is megmentettem az övét.

Csendben fürkésztem az oszlopot. Azért hívtuk Ódin oszlopának, mert a Kardok Atyjának faragása díszítette. Nyolcpatájú lován, Sleipniren ült, de nem tartotta kezében a kantárszárat. Egyik kezében a Gungnir lándzsát markolta. Lehetetlen módon fordult felénk, így látszott, hogy a másikban kürtöt fog. A feje túl nagynak tűnt a testéhez képest, és amikor először megláttam, rárivalltam a faragómesterre, hiszen nem tetszett, hogy csarnokomban így ábrázolják Ódint. Sigrid azonban megragadta a karomat, és megkért, hogy nyugodjak meg. Később megértettem, hogy a mester azért faragta ilyen nagyra Ódin fejét, hogy a törzsfő öregkorában is a szemébe tudjon nézni a helyéről. Mindenki tudta, hogy Vínlandon, amikor a bőrösök elrabolták tőlem Hrafn Thórt, megfogadtam, hogy halálomig hűséges maradok az Ászok királyához. Azt mondtam, ha visszakapom a fiamat, örökké a Mindenek Atyjának harcosa leszek. Érte fogok áldozni, és az ő tekintete alatt fogom megvívni csatáimat.

2.

A múlt árnyai

A dánok a lakomát követő napon hazautaztak, ám még ugyanaznap újabb hajó futott be a Tolóka-öbölbe. Kereskedők érkeztek hozzánk vetőmagokkal, selyemmel, borral és két rabszolgalánnyal, akiket szerettek volna eladni nekünk. Hallvard már a mólóknál figyelmeztette őket – ahogy mindig is tette, ha rabszolgatartó foglyok érkeztek hozzánk –, hogy bár Vingulmork urának is van egy bőrös rabszolgája, nem kedveli azokat, akik igába hajtanak másokat. Ha ilyen embereket lát, gyakran igencsak felpaprikázódik. Miután visszatért a csarnokba, Hallvard elmondta, hogy a kalmárok az ír szigetről érkeztek, és úgy hallották, Thorstein nagyúr mindig nagylelkűen fogadja a vándorokat. Nem akartak rosszat, csupán azt hitték, egy olyan tekintélyes uraságnak, mint amilyen én vagyok, szüksége lehet egy-két rabszolgára a birtokán. Erre nem is válaszoltam, mert éppen az erdőbe készültem a Kiskutyával. Felajzottuk íjainkat, és vadászni indultunk, bár mindenki, aki ismert, pontosan tudta, hogy leginkább törzsfői feladataim elől menekülök az erdőbe. Szerencsére mondanom sem kellett Hallvardnak, hogy vásárolja meg a rabszolgákat, és tartsa szemmel a vendégeket, amíg nálunk tartózkodnak.

Aznap nem sokat beszéltünk a Kiskutyával a kereskedőkről. Az évnek ebben az időszakában gyakran látogattak el hozzánk hasonló szerzetek. Közelgett az ősz, és ilyenkor gyors skeidek és nehéz knarrok armadája jelent meg a településeken abban a reményben, hogy még a tél beállta előtt sikerül túladniuk portékáikon. Sigrid szerint ez is csak azt jelezte, hogy jól kormányzom a vidéket. Nem adóztattam a kalmárokat, és megvédtem a partokat a tengeri haramiáktól, így Vingulmork – ahol egykor hemzsegtek a fosztogatók és a portyázók – az irányításom alatt híresen biztonságos és közkedvelt kereskedelmi központtá vált.

Elhaladtunk a kidőlt szilfa mellett, és a szántóföldek mentén folytattuk utunkat. Ahogy letelepedtünk a fatető alá, könnyű reggeli szél támadt, és a rozs lágyan hullámozni kezdett. A Kiskutya belekortyolt bőrkulacsába, és a Nap felé hunyorogva azt mormogta, nem tetszett neki a dánok ajánlata. Mégis kinek képzeli magát ez a Villásszakállú? Valóban azt várta, hogy hátat fordítok a ladejarloknak, és hitvány módon megszegem a nekik tett fogadalmamat? Azt feleltem, a Villásszakállúnak nem kell elképzelnie, hogy nagy ember. Ő uralkodott Jyllandon, Selundön és Vingulmork területeit leszámítva az egész Víken. Ha minden a kedve szerint alakul, hamarosan Anglia királyságai is a kezére kerülnek. Bizonyára részeg volt, amikor elküldte a követeket, hiszen tudnia kellett, hogy engem nem lehet megvásárolni. A lovakat persze elfogadtam, hiszen kiváló jószágok voltak, és a selymet meg a többi ajándékot sem utasítottam vissza, de nem szegtem meg az Eirík jarlnak tett eskümet. A Kiskutya ekkor rám sandított.

– Ha valaki megpróbálja elvenni tőlünk Vingulmorkot…

– Akkor megvédjük magunkat – vágtam közbe. – Összehívjuk a csapatokat.

A Kiskutya bólintott. Minden part menti tanyának meghagytuk, hogy egy hajónyi harcos folyamatosan álljon készenlétben. Ha ellenség közeledik, déltől északra minden őrhelyen tüzet gyújtanak. Az őrhelyeket úgy építettük meg, hogyha valahol felcsapnak a lángok, azt északról és délről is látni lehessen. Minden településnek kötelessége volt folyamatosan tárolnia némi száraz fát, hogy szükség esetén könnyen meggyújthassák a tüzet. Ezzel a módszerrel Vingulmork egész népét rövid idő alatt figyelmeztethettük a veszélyre.

Amikor felálltam, a Kiskutya visszanyomta a dugót a kulacs szájába, és megköszörülte a torkát.

– Az apám jarl – szólalt meg.

Bólintottam. Hlodvir-fia Sigurd a Fóka-szigetek jarlja volt.

– Egyetlen király sem merészel így beszélni vele.

– Valóban – feleltem. – Igazad lehet.

Ez hazugság volt, hiszen jól emlékeztem a napra, amikor Varjúcsont Ólaf kegyetlenül megalázta és majdnem vízbe fojtotta a jarlt saját emberei előtt.

– Ha te is jarl lennél, Thorstein, még a dán király sem merne arra kérni, hogy szolgálj a seregében.

Megragadtam az íjamat.

– Már van jarlunk.

A Kiskutya halkan dünnyögött valami olyasmit, hogy persze, igazam van, aztán a lombok felé pillantva megállapította, hogy a galambok bizonyára az erdő belsejébe húzódtak a szél miatt. Miután elindultunk az ösvényen, azt mondta, talán találunk néhány friss őznyomot. Bólintottam, de valójában nem igazán érdekelt. Sosem szerettem királyokról és hatalomról beszélni, mindig összerándult tőle a gyomrom. Sokan sóvárogtak Vingulmork területei után. A dánok királyán kívül Skjalg-fia Erlingnak is fájt rá a foga, aki a déli partokat kormányozta, aztán ott voltak azok a fránya határ menti svédek is. Amikor ezt felvetettem Sigridnek és Björnnek, feleségem azt mondta, Eirík jarl védelme nagy biztonságot jelent számunkra. Amíg becsületesen beszedem neki az adót, Vingulmork az ő fennhatósága alá tartozik, és senki sem volt olyan ostoba, hogy megtámadja a ladejarlok birtokát.

– Nem kellett volna ilyesmiket beszélnem – rázta a fejét a Kiskutya, amikor elértük az egyik patakot. – Inkább nyilazzunk egy rönkre, Thorstein. Az mindig elűzi az aggodalmakat.

Bólintottam. Kerestünk egy rönköt és beleeresztettünk néhány nyílvesszőt, ám végül gyorsan továbbálltunk, hogy valódi zsákmány után nézzünk. A séta még a nyilazásnál is jobban enyhíti a gondokat. Ha az ember lelkében sötét felhők gomolyognak, nincs is jobb annál, mint hogy járjon egyet a szélfútta erdőben, és hallgassa a levelek zizegését.

Késő este értünk vissza a tanyára a Kiskutyával. Letelepedtem a csarnokba Hrafn Thórral és Björnarral. Zsírkőkályhánkban frissen fogott tőkehal és tarlórépa sült. Evés közben az ifjak elmesélték, mi történt velük aznap: Hrafn Thór büszkén mutogatta a felkarján sötétlő foltokat, amelyeket a Gyalog Úlfarral való gyakorlatozás során szerzett. Az előző napi lakoma szaga még mindig a csarnokban terjengett, így hamarosan visszahúzódtunk saját lakunkba, ahol Sigrid töltött nekem egy korsó sört. Hosszasan beszélgettem Gyaloggal és Vinabavéval, és Gyalog azt mondta, a fiam derekasan tűri a kiképzést. És minden nappal egyre derekabb is lesz, csak meg kell tanulnia nem leereszteni a botot – ezt a rossz szokást Gyalog régóta igyekezett kiverni belőle. Erre csak azt feleltem röviden, hogy jobb, ha most szerez néhány kék foltot, mintha később egy valódi fejszét vágnának a testébe. Ezután lefeküdtem. A kis Björnar odajött hozzám, és azt mondta, tetszik neki a varjú, amelyet a dánok hoztak nekünk, már el is nevezte. Hogy milyen nevet adott neki, arra nem emlékszem, mert elaludtam.

Aznap éjjel bizonyára igen mélyen aludtam, mert arra ébredtem, hogy Sigrid rázza a vállamat.

– Kelj fel, Thorstein! – noszogatott. – Valakik verekednek!

Egy egyszerű verekedés nem lett volna elég indok arra, hogy felverjen. Birtokomon büszke, lobbanékony férfiak éltek, és bár ritkán kerültek komoly összetűzésbe, a jó öreg Hutt sörétől erőszakosabbak lettek. Ilyenkor nem volt meglepő, ha elcsattant pár ökölcsapás. Éppen ezért ágyban maradtam, és azt mormogtam, úgyis lerendezik majd egymás között. Ekkor azonban kivágódott az ajtó, és Gyalog Úlfar rontott be. Abba a sarokba lépett, ahol a pajzsom és a kardom pihent, és felém sandítva azt mondta, öltözzek fel, és kövessem.

Felálltam, Gyalog pedig a kezembe nyomta a fegyvereimet. Kimentünk az udvarra. Több jomsviking felajzott íjjal állt a házak előtt, húrra illesztett nyílvesszővel. A háztetőket kémlelték és a falak közé megtelepedett sötétséget, de semmit sem lehetett látni, hiszen az éjszaka közepe volt. Ekkor meghallottam. Valahonnan halk jajveszékelés szólt.

– A csarnokból jön! – mutatott arrafelé a Kiskutya.

Magam köré gyűjtöttem az embereimet, és felsorakoztunk a kitárt ajtó elé. Óvatosan bementünk.

A tűzgödör melletti padon Hallvard ült. Ahogy beléptünk, felemelte a fejét, és ránk nézett. Két férfi feküdt a lába előtt: az egyiknek felnyílt a torka, a fél lába belelógott a parázsba. A másik férfiban még maradt némi élet. Kabátját teljesen átáztatta a vér. Hallvard padjának támasztotta a hátát, és üres tekintettel meredt maga elé.

Még mindig a kezében volt a kés. Felegyenesedett. Az inge mellkasrésze felszakadt, a bőrén vágás éktelenkedett.

– Nem akartalak felébreszteni benneteket – mondta. A Feketetalpú erre azt felelte, hogy ez elég furcsa magyarázat. Megölte az ír kereskedőket?

– Ők azok, valóban – bólintott Hallvard. – A többiek a hajójukhoz menekültek. Ha még most utánuk indultok, még azelőtt levághatjátok őket, hogy kifutnának a tengerre.

Biccentettem Gyalognak, aki magához intette embereim felét, és eltűnt az udvaron. Ezután megkértem a Kiskutyát, hogy szaladjon el Vinabavéért, aki kiválóan értett a sebek gyógyításához. A második ír a szemem előtt lehelte ki a lelkét: a feje a mellkasára bukott, s tócsába gyűlt alatta a húgy. Hallvard ekkor sóhajtott, majd rám nézett és azt kérdezte, emlékszem-e első találkozásunkra, amikor az ír föld melletti tengert jártam, és kiúszott a partról a hajómra. Bólintottam, hiszen jól emlékeztem arra a napra. Hallvardot többen üldözték. Az egyikük nyilat eresztett a karjába.

– Az jó, ha emlékszel – nézett félre barátom. – Mert azt hiszem, el kell mondanom valamit.

Hallvard felfeküdt egy asztalra, Vinabave pedig kimosta és összefércelte a sebét. A jomsviking különösen csendes volt, amíg Vinabave dolgozott, és nem kért sört sem a munkálatok közben, sem a legvégén, amikor felültettük. A vágás szerencsére nem volt mély. A parázsra vetettünk néhány farönköt, és hamarosan Hutt is megérkezett némi sörrel. A vén délvidéki megfogta Hallvard kezét, és a szájához irányította a korsót, ám barátunk nem kívánta az italt.

Mi, többiek a tűzgödör végébe gyűltünk, és összedugtuk a fejünket. A Kiskutya úgy vélte, a jomsvikinget bizonyára gyomron vágták, azért nem hajlandó inni. Vinabave megrázta a fejét, és azt felelte, látott már ilyesmit korábban. Hallvard ugyanúgy bámulta a parazsat, mint én és fivérem is gyakran.

Odalépett Hallvardhoz, és megkérdezte tőle, akar-e beszélni. Hallvard rám mutatott.

– A törzsfővel akarok beszélni. Ő majd eldönti, tudhattok-e róla, vagy sem.

Így is lett. Hallvard lekecmergett az asztalról, és leült egy padra. A többiek kivonultak a csarnokból, én pedig letelepedtem mellé. Hamarosan meghallottam Gyalog hangját, az írekről beszélt. Azt mondta, szereztünk egy új hajót. Az összes vendégünket lemészároltuk.

Hallvard végre a kezébe vette korsóját. Belekortyolt, de rögtön le is tette, mintha nem ízlene neki.

– Hogyan vagyok képes itt ülni a törzsfő csarnokában, és vedelni? Hogyan vagyok képes… – Gyönyörűen hímzett szegélyű kabátjára pillantott. – Hogyan vagyok képes ilyen drága ruhát viselni úgy, hogy tudom, amit tudok?

– Miről be… – Nem tudtam többet mondani, mert Hallvard hirtelen zokogásban tört ki. Rémisztő volt. Azt hiszem, soha azelőtt nem láttam még sírni. Bajtársaim közül sokan, még a legkeményebbek és legvadabbak is gyakran elhullajtottak néhány könnyet részegen: sírtak elesett testvéreinkért, barátainkért, elhullott kutyáikért, lovaikért és egykor szeretett asszonyaikért, és mindezt szégyen nélkül tették. Hallvard azonban sosem sírt. A skáld mindig valamiféle különös nyugalmat sugárzott, még akkor is, amikor elbódította a sör.

Egy ideig csak sírt a tűz mellett, én pedig hagytam, hadd folyjanak ki belőle a könnyek. Hallottam, hogy a csarnok elé férfiak gyűlnek, és a Feketetalpú meg Gyalog hamarosan be is kukkantott, de elhessegettem őket. Hallvard ekkor megremegett, hirtelen kiegyenesedett, és letörölte a könnyeket az arcáról. Mélyet sóhajtott, és azt mondta:

– Szükségem van a segítségedre, Thorstein.

– Megkapod. Csak mondd, mit tudok tenni!

Hallvard megköszörülte a torkát, és kisöpörte a homlokából kócos haját.

– Van egy lányom – mondta. – Ír földön. És egy fiam is.

Ismét eleredtek a könnyei, de összeszedte magát, és nem hagyta, hogy sokáig folyjanak.

– Egy fiam – ismételte. – És egy lányom.

– Örülök – feleltem. – Nem tudtam, hogy van gyereked.

Hallvard letörölte a könnyeket szőrös arcáról.

– A lányom… valami baj van a lábával. Nem tud járni. Az anyja rabszolga volt. Tudod… egykor szerelmesek voltunk.

Hallvard megragadta a söröskorsót, és ezúttal addig nem is tette le, amíg magába nem döntött néhány nagy kortyot. Egy pillanatig némán a tűzbe révedt, aztán belekezdett annak történetébe, hogyan talált rá a szerelem hajdanán. Mert valóban szerelem volt, olyasfajta, amiről a bárdok énekelnek. Hallvard fiatalon érkezett az írek országába. Ekkor még nem vették fel a jomsvikingek testvériségébe, ezért mindenfelé vándorolt: olykor tanyákon dolgozott, máskor kereskedőhajók fedélzetén. Írországba is kalmárok vitték el. Ott elszegődött egy tanyára, hogy segítsen megtisztítani egy területet szántóföldnek, és találkozott egy Aoibheann nevű lánnyal, akit a gazda két évvel korábban vásárolt meg. Hallvard ifjú volt még abban az időben, alig tizenöt telet látott, Aoibheann pedig már betöltötte a húszat. Hallvard abban a pillanatban beleszeretett, hogy először meglátta. Azon a nyáron többször találkoztak éjszakánként. Amikor beköszöntött az ősz, kiderült, hogy Aoibheann gyereket vár. A gazda ekkor elküldte Hallvardot, hiszen nem volt szüksége még egy éhes szájra télidőben. Tavasszal azonban visszatért, és Aoibheann megszülte első gyermeküket, a rabszolgaház tűzhelye mellett. Hallvard nem tarthatta a kezében, sőt kilenc napig Aoibheann közelébe sem mehetett. A kilencedik napon a gazda végre halászni indult néhány emberével. Ahogy meglátogatta Aoibheannt, az asszony elmondta neki, hogy sohasem derülhet ki, hogy ő a gyermek apja. A gazdával is aludt korábban, és azt mondta neki, a fiú az övé. Így nem kellett rabszolgaként felnőnie.

– Így hát eljöttem, Thorstein – nézett rám Hallvard. – Mégis mi mást tehettem volna? Keletre utaztam, harcoltam egy frízföldi ütközetben, aztán keresztül-kasul bejártam a szárazföldet. Így telt el egy év, majd még egy, és végül Jomsborgban kötöttem ki.

– És a lányod? – kérdeztem. – Azt mondtad, van egy lányod is.

– Van bizony. Visszatértem a tanyára, Thorstein. Néhány évvel később visszahúzott a szívem. Néhány barátom is elkísért. Egy éjjel beszöktünk a tanyára. A gazda egy évvel korábban meghalt. Magammal vittem Aoibheannt egy közeli ligetbe, és igen jó volt hozzám, Thorstein. Együtt aludtunk, de… Velem jött volna, ha a tanyasiak rajtunk nem ütnek. Ekkor már a gazda egyik fia irányította a tanyát, úgyhogy megöltem, aztán még néhány másikat is levágtam. Megkértem Aoibheannt, hogy tartson velem és vigyük magunkkal a fiamat is, de ekkor már visszautasított. Azt mondta, utánunk fognak jönni, vadászni fognak ránk. Úgyhogy otthagytam őket.

Hallvard tekintete újra elkomorult. Kiürítette söröskorsóját, és megtörölte a szája szélét. Az alsó ajkának furcsa alakja volt: egyszer kettévágta egy penge, amitől meglehetősen ferde lett.

– Később meghallottam, hogy Aoibheann szült egy lányt. De a combjától lefelé béna volt. Ezt hallottam. Arról nem tudok, hogy Aoibheann-nak sikerült-e valamelyik szabad férfira fogni az apaságot. Az is lehet, hogy végül rám fogta, de azt mondta, megerőszakoltam. Fogalmam sincs, Thorstein, de azóta sem hagy nyugodni a dolog. A lelkemre telepedett.

– Nem látszott rajtad.

– A nevetés jobb, mint a könnyhullatás, uram. A skáldénekeknek és a részeg mulatozásnak több haszna van, mint a fájdalmas jajveszékelésnek. Ezt minden egyes nap, amikor felébredek, elmondom magamnak.

Ekkor Hutt bekukucskált az ajtón. Arról érdeklődött, hozzon-e még sört, szeretne-e Hallvard inni még egy keveset. Intettem neki, hogy menjen el. Hallvardnak most nem italra volt szüksége.

– Ezek az emberek… – mutatott barátom a két halottra korsójával – …ezek a gazda fiának rokonai voltak. Ők maguk mondták el nekem. Lefogtak, így… – Hallvard szélesre tárta két kezét, és az asztalnak vetette a hátát – …és azt mondták, tudjam meg, milyen nemzetségből származnak, és melyik bűnömért fogok meghalni. Aoibheann a halálos ágyán elmondta a fiának és a lányának, ki az apjuk valójában. Azok ketten elindultak kelet felé – talán azt hitték, Jomsborgban megtalálnak. Ezek a rohadékok azonban utánuk eredtek. Azt mondták, Dyflintől északra találtak rájuk, éppen helyet kerestek maguknak egy hajón.

Felálltam, és a törzsfői székhez léptem. Ismét Hallvard felé fordultam.

– Akkor hát elmegyünk Írországba, és elhozzuk őket. Amint Björn és Freydís visszatér hozzánk, útnak indulunk.

Hallvard megköszörülte a torkát, és szomorúan rám pillantott.

– Köszönöm – felelte. – Jó ember vagy, Thormód-fia Thorstein.

Erre nem válaszoltam.

Átvittük az íreket a fjord túlsó oldalára, és elégettük őket egy sziklán. Hrafn Thórt is magammal vittem, mert szerettem volna, hogy tudja és lássa, mit jelent elvenni valakinek az életét. A kormányrúdnál állva figyeltük, ahogy Gyalog és a Kiskutya lecipeli a holttesteket egy fényesre kopott parti sziklára. Száraz ágakra fektettük őket, és a testek közé súlyos farönköket tettünk, hogy ne aludjon ki a tűz, és ne maradjon a sziklán félig megégett, rothadó és bűzölgő tetemük. Ezt részletesen elmondtam Hrafn Thórnak, és miközben a többiek készülődtek, végig magyaráztam, éppen mit csinálnak. Gyalog végül előkotort a zsebéből némi taplót és egy kovakövet, és meggyújtotta az apróbb ágakat. Miután visszamászott a hajóra, arrébb eveztünk, és tisztes távolságból végignéztük, ahogy a testek elégnek. Hrafn Thór megkérdezte tőlem, hogy a valkűrök jönnek-e el a halottakért. Azt feleltem, nem tudhatjuk, hogy Ódinnál, Freyjánál vagy Hel hideg csarnokaiban kötnek-e ki, hiszen nem tudjuk, hogy tisztességgel és becsülettel éltek-e, vagy nyomorult hitványságban. Utóbbiban kételkedtem, hiszen egyetlen hitvány ember sem merészelt volna eljönni Thorstein nagyúr tanyájára, hogy végezzen egyik első emberével. Gyalog azonban éppen ekkor odalépett hozzánk, Hrafn Thór vállára tette a kezét, és azt mondta, most aztán megszagolhatják Helheim bűzét ezek a rohadék írek.

3.

Hallvard gyermekei

Bátyám csak az aratás havának legvégén érkezett haza. Az ő tanyáján ünnepeltük visszajövetelét, és egész éjjel hallgattuk utazásának történetét. Először a Fóka-szigeteken kötöttek ki, azon belül is a Ló-szigeten. Björn beszélt Sigrid anyjával és nővérével, és megkérdezte tőlük, készen állnak-e rá, hogy a tanyánkra költözzenek. Sigrid anyja azonban továbbra is gyűlölt engem, a nővérének pedig jó férje volt, és semmiben sem szenvedett hiányt. Björn mindenesetre azt mondta nekik, ha valaha meggondolják magukat, mindig szívesen látjuk őket Vingulmorkban.

A Fóka-szigetek után bátyám és felesége a Juh-szigetekre hajózott, onnan pedig elérték Izland déli partvidékét. Természetesen messzire elkerülték a Fényeselméjű birtokát, ahonnan száműztek bennünket. Izlandról aztán még messzebbre hajóztak, Grönland felé. Déli vizeken siklottak, hogy elkerüljék a veszedelmes jéghegyeket, és csak a sziget nyugati partvidékénél kanyarodtak feljebb. Kikötöttek Brattliban, ahol Thjódhild még mindig vaskézzel uralkodott.

Fivérem ekkor még több sört kért, és kiküldte az asszonyokat és a gyerekeket a csarnokból. Csak mi, férfiak maradtunk bent, és persze Freydís. Eirík lánya ekkor a lángok fényébe lépett. Sudár asszony volt, lapos mellű és egyenes csípőjű, de Sigriden kívül sosem láttam még hozzá foghatóan szép nőt. Kihúzta saxát az övéből, és felénk mutatta. Azt mondta, elvégeztetett. Bosszút állt az édesanyjáért. Mind bólintottunk, és Hallvard azt mondta, ez jó hír, hiszen végre lezárhatják magukban ezt a borús históriát. Björn a feleségéhez lépett, és megcsókolta. Ekkor felálltam, a magasba emeltem korsómat, és ittunk az oly régóta várt megtorlásra. Hiszen Thjódhild fojtotta vízbe Freydís édesanyját. Ő döntötte rabszolgasorba Freydíst, és ő égette a testébe saját apja, Vörös Eirík billogát.