Tartalomjegyzék

~ 1. ~

~ 2. ~

~ 3. ~

~ 4. ~

~ 5. ~

~ 6. ~

~ 7. ~

~ 8. ~

~ 9. ~

~ 10. ~

~ 11. ~

~ 12. ~

~ 13. ~

~ 14. ~

~ 15. ~

~ 16. ~

~ 17. ~

~ 18. ~

~ 19. ~

~ 20. ~

~ 21. ~

~ 22. ~

~ 23. ~

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Darvas Petra

A Mágusok Kelyhe

Hópelyhek májusban II.

Darvas Petra: Mágusok Kelyhe

© Darvas Petra 2022

Szerkesztette: Nádasi Krisz és Csepeli Veronika

www.krisznadasiwrites.hu

Korrektúra: Virágh Máté

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző Meta-oldalai:

https://www.facebook.com/darvaspetra/

https://www.instagram.com/darvaspetra_

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022

epub ISBN: 9786156373632

mobi ISBN: 9786156454201

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható,sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

~ 1. ~

– Üdvözlöm Tigratót!

Lora távolodó szavai után villanás terítette be Gary szobáját. A világítás sercegve kialudt, a laptop és a tablet kikapcsolt.

Gary ijedtében elhajította a kvantánt, a mágikus kő kifakultan gurult a szőnyeg közepére. Zihálva kapkodta a fejét, hogy megbizonyosodjon, valóban a saját szobájában van. Talpra ugrott, az ablakhoz sietett, és elrántotta a sötétítőfüggönyt. A késő délutáni nap bearanyozta a szobát, néhány fénynyaláb a mozdulatlanul fekvő kvantánra vetült.

Levegőre volt szüksége, kitárta az ablakot, mire a ház mellett magasodó tölgyfa ágán ülő szürke kismadár elröppent. Gary követte tekintetével, ahogyan lefelé ívelve átsuhan a zöld gyep felett, majd a sövénykerítés fölé emelkedve eltűnik a túlsó kertben. A szomszédban lakó idős asszony éppen locsolt; a levegőben elterülő vízpermetben szivárvány rajzolódott ki.

Gary kutyaugatásra kapta oldalra a fejét. Az emeleti ablakból jól látta, hogy az utca túloldalán lakó fekete labrador játékosan vakkant a kapu előtt kerékpározó kisgyerekeknek. Rövid dudaszó harsant, mire a három gyerek lehúzódott a betonút melletti járdára, és a széles kertvárosi úton végiggördült a másik szomszéd piros Seatja. Gary beleszippantott a friss, otthoni levegőbe, majd visszahúzta fejét, és szembefordult a kővel.

– Na, és most mit kezdjek veled? – tűnődött.

Megpróbálta felkapcsolni az asztali lámpát, de az nem működött. A bejárathoz araszolt, felkattintotta a mennyezeti világítást, de az sem reagált. Kinyitotta az ajtót, és meglepetésére a folyosón világos volt. Az előszobába levezető lépcső korláteleimein keresztül fény szűrődött fel. A rádió hangosan szólt a konyhában.

A szobájába visszatérve, megnyomta az éjjeliszekrényen álló laptop bekapcsoló gombját, de az többszöri próbálkozásra sem válaszolt, ahogyan az ágyon heverő tablet sem.

Nyilván kár is találgatnom, biztosan van erre észszerű magyarázat – töprengett magában.

Odaóvakodott a kőhöz. Remegő kézzel emelte fel, alaposan megvizsgálta: a fénye visszatért, egyenletesen pulzált, és a kék hópehely is ugyanolyan hivalkodón lebegett a belsejében, mint azelőtt. Úgy döntött, az éjjeliszekrény fiókjának mélyére süllyeszti, ám ahogy az ágy mellé vitte, az asztali lámpa felvillant.

Odakapta a fejét, majd visszalépett, hogy megvizsgálja az esetet, de a lámpafény kialudt. Hátrált, mire ismét felvillant.

– Hmm, ez fura – dünnyögte, és megcélozta a szoba legtávolabbi sarkában álló fiókos szekrényt. Ahogy távolodott, a kislámpa és a szobavilágítás felragyogott, aztán bekapcsolt a tablet, és a laptop kezdőképernyője is felvillant.

Gary lassan az ágya felé mozdult, de a fények ismét kialudtak. Megcsóválta a fejét, és visszalépett a szekrényhez. Az immár fényárban úszó szobában kihúzta a fiókot, belehelyezte a követ, betolta, majd ráfordította a kulcsot a zárra. Nem mintha azt gondolta volna, hogy a zárszerkezet visszatarthatja az erejét egy portál megnyitására alkalmas mágikus tárgynak.

Az ágyára huppanva kezébe vette a tabletet, a Messenger öt nem fogadott hívást jelzett. Visszahívta a lányokat, Emma reagált először:

– Te jó ég, Gary, minden rendben?

– Nem tudom, mi történt. – Gary megrázta a fejét. – Elszállt a világosság, kikapcsoltak a gépek, a kő viszont elsötétült. Semmi bajom, csak…

– Bakker, Gary, most kihordtam lábon egy izét… – csatlakozott be Lora. – Hogy mondjátok angolul, amikor annyira felgyorsul a szíved, hogy…

– Lényeg, hogy mindhárman jól vagyunk – vágott közbe Gary.

– És hol a kvantán? – kérdezte Emma.

– A fiókba tettem, amíg Felian vagy Felix, vagy az apám, vagy mindegy is, hogyan hívjuk… Szóval amíg ő eljön érte.

Ekkor a fiókos szekrény irányából újabb sercegő hang ütötte meg a fülét, kikapcsolt a tablet, és a szoba ismét elsötétült, ám ezúttal csak pillanatokra.

Gary felpattant az ágyról, ellenőrizte a követ a helyén, majd megcsóválta a fejét.

– Nem értem, mi a fene történik, de biztosan fontosat akarsz nekem jelezni – motyogta az ismét elcsendesedett kőnek, majd visszazárta a fiókot.

Leemelt a könyvespolcról egy történelmi lexikont. Sosem gondolta volna, hogy valaha belelapoz majd abba a könyvbe, mégis furdalta oldalát a kíváncsiság, hátha talál benne bármilyen utalást a másik világra. Az ágyára huppant, és a visszakapcsolt tableten ráírt a lányokra, hogy minden rendben, csak lemerült, és jó pihenést kíván nekik – hiszen Európában már éjszaka volt.

Egyetemes történelem – olvasta magában a címet, és eszébe jutott Lora, ahogy megpróbálta magát rendkívül tájékozottnak mutatni a témában, pedig Gary úgy tudta, hogy a spanyolok csak spanyol történelmet tanulnak. A lexikonban azonban hiába kereste a neveket és a helyszíneket, használható információt nem talált. Szomorúan vonta le a következtetést, hogy Navatlonnak valóban semmi köze az ő világához. Azért a laptopján rákeresett a navatloni nevekre, és rácsodálkozott, hogy Aitor, Elinor, sőt Ármin neve ebben a világban is használatos. Fordítóprogram és latin szótár segítségével is eljátszadozott a szavakkal, majd mindent becsukott és elnyújtózott.

Napok óta nem feküdt ennyire kényelmes ágyban, és továbbra sem fért a fejébe, hogy az apja a másik világból érkezett. Hogy nem tűnt fel anyámnak, ki ő?

Felpattant, és levonult anyjához a földszintre.

A nő a konyhapultnál állt, háttal a lépcsőnek, és elmélyülten jegyzetelt. Rövid, piros sztreccsruhát viselt, barna haja kiengedve hullámzott a hátán. Cukros illatfelhő lengte be a teret, a lábtörlőre készített fekete körömcipő pedig kifejezetten idegen látvány volt Gary számára. Csend volt, és csak az előszobai meg a konyhapult feletti lámpa égett, holott jól tudta, hogy anyja két dolog nélkül volt képtelen létezni otthon: zene és fény.

Biztosan ő az anyám?

Hangosan köhintett.

A nő zavartan fordult hátra. Ajkát halvány rúzs színezte, szemét fekete tussal hangsúlyozta ki.

– Azt hittem, alszol – habogta. – Nem akartalak felébreszteni azzal, hogy…

– Mész valahová? – Gary gyanakodva összehúzta a szemét a konyhapulton heverő papír felé intve.

– Igen, de neked vissza kellene feküdnöd. – Odalépett hozzá és megsimította a homlokát. Gary tudta, hogy anyja tereli a szót, ezért úgy gondolta, ő is él ezzel az eszközzel.

– Milyen ember volt az apám?

– Honnan jött most ez a kérdés? – hökkent meg a nő.

– Nem tudok aludni, mert a pályaválasztás jár a fejemben – rögtönözte Gary. – Gondoltam, nem árt tudnom, hogy az ásványok iránti rajongáson túl voltak-e apámnak rejtett képességei, amiket esetleg örökölhettem. Talán segítene a döntésben.

– Gary, édesem, ezt már annyiszor megbeszéltük. – Anyja két tenyere közé fogta az arcát. – Már elmondtam, hogy éppen ilyen kék volt a szeme, vidám a tekintete…

– …És veszettül jóképű volt, akárcsak én – fejezte be a mondatot automatikusan Gary. – Igen, tudom. Meg azt is, hogy szeretett utazni, történeteket mesélni, imádta a popcornt… Na, ez mondjuk örökletes tulajdonságnak tűnik.

Az anyja nevetve eresztette le a kezét.

– Igen, azt imádta. – Elmélyedt gondolataiban, majd elkomolyodva nagyot sóhajtott. – Gary, őszintén szólva örültem, hogy évek óta nem érdeklődsz apád felől. Biztosan most én juttattam eszedbe őt azzal, hogy megemlítettem odafent. Tudtam, hogy egyszer beszélnünk kell róla komolyabban is, viszont most nincs időm, de megígérem…

– Két mondatra biztosan van még időd.

A nő szeme megrebbent.

– Úgy sejtem, apád nem az volt, akinek vallotta magát – bökte ki.

– Vagyis?

A világítás néhány pillanatra sercegve lekapcsolt, majd ismét visszatért. Gary anyja felsóhajtott.

– Ez már a harmadik áramkimaradás egy órán belül. Mindjárt panaszt teszek a szolgáltatónál.

– Majd én odaszólok, miután elmentél. – Gary anyja keze után kapott, nehogy a pulton álló telefonért nyúljon. – Szóval mire gondolsz, amikor azt mondod, apám nem az volt, akinek vallotta magát?

Anyja türelmetlen pillantást vetett a faliórára, majd sietve folytatta:

– Nem hiszem, hogy valóban geológus volt. Amikor megismertem, helyinek vallotta magát, pedig olyan reakciói voltak, mintha először járt volna New Orleansben. Sokat utazott kutatások miatt, de sosem mesélt a családjáról. Amikor elmondtam, hogy várandós vagyok, boldognak tűnt, és reméltem, hogy végre megnyílik nekem. Meg akart állapodni mellettünk, de még várta őt egy út… A többit tudod. Mindig is azt éreztem legbelül, hogy ő…

– Egy másik világból érkezett – vágott közbe Gary.

– Dehogyis! Azt, hogy ügynök.

– Ügynök?

– Igen, titkosügynök! – nevetett az anyja. – Ez mindent megmagyaráz. Kiváló kiképzést kapott a beépüléshez. A nyelvtudása, az utazások, no meg az álszakma. De én átláttam rajta, mert mégis olyan… idegennek tűnt. Szerintem valójában európai, mondjuk francia lehet, talán az Interpolnak dolgozik vagy dolgozott, és azért hagyott el, mert nem lehet családja, meg akart védeni minket, vagy balul sült el az akció, amiben részt vett, vagy…

Gary csak hallgatta, hallgatta anyját, és kivilágosodott számára, hogy a nő meggyőzte magát erről az ügynökelméletről, tehát valószínűleg nem hinné el az igazat. Hiába a rajzok, a fantasykönyv-gyűjtemény, a filmrajongás… Anyja számára ez csupán kitaláció, és tudta, ha valamit nem értett, arra rendszerint logikus magyarázatot talált.

Kintről dudaszó harsant, anyja kizökkent a beszédből.

– Mennem kell. – Felkapta táskáját a konyhapultról. – Ígérem, beszélünk még erről.

Puszit adott fia arcára, majd beleügyeskedte lábát a magassarkúba.

– Tizenegyre itthon vagyok – szólt hátra, és kilépett az ajtón. Körömcipőjének kopogása távolodott. Gary odasietett az ablakhoz, és résnyire elhúzva a függönyt figyelte, hogy anyja beszáll a fekete BMW-be.

Gary megrázta magát, elhúzódott az ablaktól, és mérhetetlen magányérzet tört rá. A kanapéra roskadt, szokása szerint a támla és az ülőpárna közé fúrta a kezét, ám ujjai hosszúkás, kemény tárgyba ütköztek. Kiemelt a résből egy sárga filctollat, amely bizonyította, hogy órákkal azelőtt a huszonéves apjával Navatlon történetét vázolták. Elszorult a szíve. Az elmúlt napokban rengeteg esemény történt vele, de egy lélek sem volt mellette, akivel ezt megoszthatta volna.

Navatlonban a történet nem állt meg, és akármennyire el akart vonatkoztatni az őt ért benyomásoktól, képtelen volt rá. Gondolatban sorra vette, mi történhetett, miután apja visszatért. Vajon a mesterhez ment vissza? És Aitor meg Ármin herceg visszatértek a várba? Vajon Tigrato is elvonult a sereggel és a gloxánnal, vagy maradt és kizárta Árminékat a várból? Mi lett Borraóval? Remélte, hogy mielőbb rájött, hogy a húga a mester melléképületében rejtőzött. Megborzongott. Talán azért villant fel a kvantán, hogy Felix figyelmeztessen valamire?

Nem tudott tovább otthon ülni, gondolatai szüntelenül peregtek. Felpattant, az ajtónál belebújt tornacipőjébe, leemelte lakáskulcsát, és kilépett az ajtón.

**

Arcába csapott a langyos szél. Önmagához képest meglepően gyors tempóban tekerte kerékpárját a szabályos elrendezésű utcákon. Áttekert az Audubon Parkon, maga mögött hagyva annak meseszerű növényvilágát, és a River Drive-ig meg sem állt. A Mississippi íve mentén rágurult az utcakövekkel kirakott útra, ahol lefékezett. Szomorúan állapította meg, hogy a lemenő nap másokat is a folyópartra vonzott, és kedvenc helye, a vízre nyúló, köríves, fedett pavilon foglalt. Továbbtolta a biciklit, majd ledobta a fűre; a kormányra szerelt csengő éleset csörrent.

Olyan közel sétált a folyóhoz, hogy megérezze a víz illatát. Bámulta a leereszkedő nap fényében a széles folyó távoli partját, melyet jól ismert, és ez végre otthonos nyugalommal töltötte el; ez a látvány soha nem hazudik. Behunyta szemét, arcát enyhe szellő csiklandozta, a távolban duruzsolás, gyereksírás, beszélgetésfoszlányok keringtek a levegőben, de mindez egységes masszaként hangzott a tudatában.

Itthon vagyok, mégis honvágyam van.

Gondolataiból ismerős hang zökkentette ki:

– Szóval Donna nem hazudott.

Gary oldalra fordult: Jeff barátja magasodott mellette, széles vigyora beterítette az arcát. Barna, rövid haja rendezetten állt, kék lencséjű napszemüvegét piros pólójára akasztotta.

– Donna azt mondta, látott téged tekerni; nem engedted át a zebrán, pedig a húgom elég nagydarab ahhoz, hogy ne vedd észre. Ebből gondoltam, hogy valami nem oké. Gáz volt a suliban?

– Nem tudom, nem voltam – közölte Gary maga elé bámulva.

– Te sem? Miért?

– Talán hasfájás – vágta rá, majd vállat vont.

– Bekamuztad a betegséget? Te? – Jeff őszinte döbbenettel lépett közelebb hozzá. – És hogyan jöttél el otthonról, ha állítólag beteg vagy? Merthogy én kilógtam, az tiszta sor, de te…

– Anyám nincs otthon, randizik.

– Menő. Talán ezúttal nem egy barmot fog ki.

– Talán nem. – Gary megrántotta a vállát, behunyta a szemét, és nagyot sóhajtott. – Nagyon hiányzott ez.

– Mi? A folyó? – csodálkozott Jeff. – Két napja voltunk itt. Akkor éppen azért panaszkodtál, hogy már mennél újra a tengerhez, csak nem tudsz vezetni, én meg ugyebár összetörtem az autóm, a többiek meg…

– Milyen vagyok én társaságban?

Jeff meghökkent, majd a vállához nyúlt és lendületből maga felé fordította.

– Nem értem a kérdést. Mi a fene van veled, haver? Komolyan betegnek tűnsz, de inkább itt lehet a para. – Jeff a homlokához kocogtatta mutatóujját.

Gary visszafordult a víz felé.

– Milyennek tűnök, amikor társaságban vagyunk? – kérdezte újra. – Mármint, amikor új emberekkel találkozunk. Olyankor hogyan viselkedem?

– Mit tudom én… megfigyelsz. De hát Gary, mi ez a baromság? Sosem voltál harsány személyiség.

– És általában mi a benyomásuk rólam?

– Ötéves korunk óta ismerjük egymást. Biztosan én vagyok a megfelelő személy, aki erre válaszolhat?

– Bátortalan, gátlásos kisfiúnak tartanak? Álmodozó kölyöknek, aki semmilyen izgalmas sztorit nem tud mesélni magáról, mert nem történik vele semmi érdekes?

Jeff megszorította a karját, és lerántotta magukat a földre.

– Na jó, akkor most szépen elmeséled, mi a fene bajod van és mitől kattantál be!

Gary mély levegőt vett, kifújta, végül kibökte:

– Találkoztam apámmal.

– Mi van? Mikor? Ma?

– Úgy is mondhatjuk.

– Na jó, ne ködösíts már, haver!

– Mit tennél, ha valami hihetetlen dolog történt volna veled? Hogyan mesélnéd el másoknak?

– Valószínűleg kör-e-mailt írnék.

– Jeff, vedd komolyan!

– Oké, mivel te nem a humoráról híres Jefferson Robert Davis vagy, azt javaslom, tegyél egy próbát, mondjuk – ujjával maga felé bökött –, kezdheted velem! Mesélj, és én megígérem, hogy mindent elhiszek. Hacsak nem sárkányokról, varázslókról meg portálokról hadoválsz majd, mint szerepjátékozás közben, mert akkor nyilván kiröhöglek.

Gary szeme rosszallón villant barátjára.

– Akkor bele sem kezdek.

**

– Hát haver, nem tudom, mit mondjak.

– Mialatt beszéltem, folyton közbeszóltál, úgyhogy inkább semmit.

Garyékre rásötétedett, olyan hosszan mesélte a folyóparton barátjának a történteket. Jeff eleinte szkeptikusan állt a témához, de amikor Gary megmutatta neki telefonján a lányokkal közös csetbeszélgetést, nyitottabbá vált.

– Ha igaz, amit összehordtál, akkor be kell mutatnod nekem ezt a Lorát – szólalt meg Jeff. – Úgysem ártana csiszolnom a spanyolt.

– Ez minden, ami megfogott az egészben, Jeff?

Gary türelmetlenül ugrott talpra, és felkapta a biciklijét.

– Ne majrézz már! – Jeff is felpattant, és megragadta a vállát. – Azért ugye te is vágod, hogy ez a sztori baromi hihetetlen? De nyugi, hiszek neked! Szóval van nálad egy kő, ami lehet, hogy portált nyit majd, de lehet, hogy nem. Az apád, aki néhány évvel idősebb nálunk, bármikor újra felbukkanhat, és gőzöd sincs arról, mi történik a másik világban, és hogyan is telik ott az idő. Tényleg megértem, hogy fel vagy húzva, de ma este jól kipihened magad, a holnapi ásványbörze pedig majd remekül kikapcsol.

Garynek ekkor bevillant, hogy valóban másnap lesz a minden évben megrendezésre kerülő nemzetközi ásványkiállítás első napja.

– Igazából nincsen kedvem hozzá – mondta ki.

– Tegnap még annyira lelkes voltál. Biztosan elterelné a figyelmed a triatloni sztoriról.

– Navatlon.

– Mindegy. – Jeff legyintett. – Idén viszont jobban vigyázz a szuvenírre, amit veszel, el ne hagyd megint hazafelé!

Gary elhúzta a száját. Jeff arra a különleges kőre célzott, melyet Gary előző évben vásárolt a kiállítás melletti standnál. Rózsakvarc volt ugyan, de halványkék színű. Gary tudta, hogy ilyen ásvány nem létezik, de annyira vonzotta, hogy képtelen volt ellenállni neki. Az eladónak fogalma sem volt az eredetéről, azt állította, nem is emlékszik, mikor pakolta ki a pultra. Garyt ez nem tartotta vissza, sőt még izgalmasabbnak tartotta a különleges követ, ezért megvásárolta, de mire hazaért, eltűnt a táskájából.

Felkapta a fejét és hangosan kibukott belőle a gyanú:

– Mi van, ha az a kő összefügg a portállal?

– Szerintem legjobb lenne, ha most mindketten hazatekernénk. Aludd ki magad, holnap pedig majd azt mondod, jól vagy, és tudsz menni a kiállításra. Most viszont kanyarodjunk felénk, mert otthon hagytam a lámpát, úgyhogy szükségem lenne némi segédvilágításra az úton.

~ 2. ~

Aitor a várudvar elkerített részén, a növényekkel kuszán benőtt nyugalomkertben térdelt a földön. Csendre volt szüksége, ugyanis az elmúlt napokban az Ásványvárban csaknem a világ összes méltósága megjelent, hogy megvitassák a korona ügyét. Látogatásuk Tigratónak volt köszönhető, aki még távozása előtt hívta össze őket. A nyugalomkertben Aitor mégis egyedül lehetett saját gondolataival.

Ujjaival friss halmot szántott a földbe, feje felett dús lombok, bokrok és színes virágok kavalkádja tarkállott. Csupán abból a friss hantból nem hajtott növény, melybe Tribulin hamvait forgatták.

– Adj időt neki – szólalt meg öccse a háta mögött. – Kivirágzik.

Aitor hátrafordult; Felix és Ármin álltak ott, a háttérben két kísérő katona. Aitor még mindig képtelen volt megszokni öccse vonásait: egy negyvenéves férfi magasodott előtte. Miután kiszabadult a kőtömbből és átvitte a kvantánt a másik világba, ezzel a külsővel tért vissza. A főtündér szerint a kő jelenléte fiatalítja őt, és mivel a kvantán a másik világba került, nincsen hatással öccse külsejére.

– Felian… – szólította meg, majd helyesbített: – Felix. Ne haragudj, nem tudom megszokni, hogy így szólítsalak. Te Felian Mondrau vagy.

– Az vagyok, de már nem ez a nevem – jelentette ki Felix. – Mindkét világhoz kötődöm, mindkettőből őrzök hát egy nevet. Új élet, új név: Felix Mondrau vagyok.

– Azonban ennél sokkal fontosabb dolog miatt jöttünk – vetette közbe Ármin. – Szót válthatnánk a védelmi készültségről?

Aitor visszanézett anyja és lánya nyughelyére, majd erőt vett magán, és felállt.

– Miről van szó? – kérdezte.

– Most érkeztünk vissza Tündérlakból – felelte Ármin –, Liatrisszel tárgyaltunk, és fontos tényről szereztünk bizonyosságot. Ellenkező esetben nem zavarnánk éppen itt.

Aitor megköszörülte a torkát, és összedörzsölte a kezét.

– Mit mondott Lia?

– Egészen bizonyos, hogy nem a tanácskozás lesz a legnagyobb problémánk, hanem Tigrato – tudatta Ármin. – Sejtettük, hogy a sógorod nem ok nélkül csődítette nyakunkra a méltóságokat. Ugyanakkor, valljuk be, ennek egyébként is elérkezett az ideje, hiszen itt vagyok, hogy átvegyem a koronát. Viszont a vitával kapcsolatban még néhány ponton egyeztetnünk kell. Az is egészen bizonyos, hogy Tigrato gyengíteni akar minket, és elterelni a figyelmünket, mert sokkal nagyobb dolgot tervez. A gloxán megszerzése csupán a kezdet volt.

– Számítottam erre – hümmögte Aitor.

– Ármin nem véletlenül tart attól, hogy az az erő, amely Tigratóhoz vonzotta a gloxánt, az ő erejénél is erősebb – magyarázta Felix.

– Napról napra rohamosabban fogy az erőm. Liatrisz szerint egy mágikus eszköz hozzákapcsolódott, amitől szivárog. Mintha apró léket fúrnál egy hordóba, melyből aztán lassan, észrevétlenül kicsepeg a bor. – Ármin kézmozdulattal érzékeltette a folyamatot.

– A gloxán és a kvantán erejénél egyetlenegy erősebb eszköz van: a Mágusok Kelyhe – tette hozzá Felix. – Ez lehet Tigratónál.

Aitor megdöbbent.

– Hallottam a legendát a kehelyről, de hogyan kerülhetett Tigratóhoz?

– Arról egyelőre fogalmunk sincsen, de Ármin ereje önmagában erősebb lenne Tigratóénál, ám ha megfogyatkozik…

– Nemcsak hogy megfogyatkozik, de arra gyanakszom, hogy valami módon egyenesen a kehelybe kerül – tárta fel a félelmét Ármin, és megborzongott. – Az eltűnt druida nemzedékkel is ez történt. Miután ellopták a kelyhet a tündérek védelme alól, legyengültek, majd nyomuk veszett, a kehely pedig minden bizonnyal bekebelezte az erejüket, hogy birtoklójának kölcsönözze azt.

– Miért lenne szüksége Tigratónak ekkora hatalomra? – töprengett Aitor. – Annál erősebb pozíciót elképzelni sem tudok, mint hogy irányíthatta a világot a királyi várban; mégis lemondott róla.

– Szerintem nem pusztán hatalmat akar – szólalt meg Felix. – Attól félek, többre vágyik. Talán a kvantánt akarja megszerezni, ami a másik világban van. Ezért próbáltam meg átjutni Garyhez, hogy figyelmeztessem, vagy elhozzam a követ, de mint tudjátok, nem jártam sikerrel.

– Gondolod, hogy a képességed elvesztése is a kehelyhez kötődik? – kérdezte Aitor.

– Sejtelmem sincs.

Aitor eltűnődött, majd összefoglalta a hallottakat.

– A félelmetek bizonyosan nem alaptalan. Bármit tervez is Tigrato a kehellyel, akár ez a világ kell neki, akár a másik, Ármin erejére mindenképpen szüksége van hozzá. Ma délután azonban meg kell győznünk a méltóságokat arról, hogy fogadjanak el királynak – a hercegre pillantott –, de ha elvész az erőd, netán eltűnsz, akkor itt marad a szék üresen, tálcán felkínálva a trónszerzés lehetőségét a méltóságok kardjának. – Aitor keserűen felhorkant. – Remek terv, Tigrato, nem csalódtam benned!

– Mi a javaslatod? – kérdezte Felix.

– Megszerezzük tőle a kelyhet – jelentette ki Aitor határozottan.

– Utána pedig el kell pusztítani – toldotta meg Ármin.

– Rendben. A tanácskozás végeztével, miután a lerdek elvonultak, feltétlenül beszélünk arról is – helyeselt Aitor, és a herceg felé emelte az ujját. – Te pedig… egyelőre még az ablakon se nézz ki kíséret nélkül! Világos?

– Teljesen.

– Alakuljon bárhogyan a mai ülés, innen egyhamar senki nem rúgja ki a Mondraukat.

– És az egyetlen élő Taurient, a törvényes uralkodót sem – fűzte hozzá Ármin.

**

Borrao émelyegve tért magához a fogadó egyik szobájában, ahol három napja húzta meg magát. A zsalugáter résein át beszűrődő erős fény bántotta a szemét. Elfordult, de akkor fájdalom hasított a fejébe. Panaszos sóhajjal felült, lehajította magáról a pokrócot, és megállapította, hogy ruhában aludt. Csupán halvány emlékei voltak az éjszakáról, meg hogy a kocsmárosnő bátyja, Bill felcipelte az emeletre és ráfektette az ágyra.

Belekortyolt az éjjeliszekrényre készített korsó vízbe, melyet vélhetően Jolanda készített oda neki, ahogyan az egy jó fogadóstól elvárható volt. Erőt vett magán és felöltötte a szék támláján csüngő köpenyét, majd kirobogott az ajtón. Alig tett meg néhány lépést, a folyosón összetalálkozott a kocsmárosnővel, aki a lépcső melletti szobából lépett ki, kezében gyűrött ágyneműt szorongatott.

– Tudtam, hogy te vagy – kurjantott fel Jolanda, és visszahajította a ruhakupacot a szobába –, csak te csapkodod így az ajtót.

– Mit akarsz? – morgott türelmetlenül Borrao, és megpróbálta kikerülni a nőt, de az teljes testével elállta az útját.

– A legjobb gyógymód a férfi szívfájdalmára egy hamar fellibbenő szoknya, de a gyász úgy behúzza a nadrágszíját, hogy még a szavakat is a torkába szorítja.

– Hogy jön ez most ide?

Jolanda Borrao szobája felé biccentett.

– Tegnap este némán támasztottad a pultomat, és azokat a lányokat is elhajtottad, akikkel korábban igen sokáig vigasztalódtál idefenn a tündérlány miatt. Megértem, hogy a gyászon még ők sem segítenek.

– Mit izgat ez téged?

Félretolta a nőt, majd a lépcsőhöz indult, de Jolanda követte.

– Amióta nem jársz a tündérekhez, anyád helyett anyád vagyok – hadarta –, de nem viselkedhetsz többé félifjúként. Elég volt a csavargásból! Remélem, most hazafelé készülsz.

– Minek mennék oda?

– Apád miatt.

Borrao megtorpant a lépcső tetején, és dühösen visszafordult.

– Apám egyértelműen a tudtomra adta, hogy látni sem kíván.

– Apádnak hiányzol, maga mondta.

– Mégis mikor beszéltél vele?

Jolanda az ajkába harapott, de Borrao közelebb hajolt hozzá, és erőteljes hangsúllyal újból számonkérte.

– Tegnap – bökte ki a nő.

Borraónak elég volt Jolanda szempillarebegtetésének látványa ahhoz, hogy rádöbbenjen az igazságra. Gúnyosan felhorkant, majd nyersen kifejtette a véleményét:

– Apám, aki a szabályok élő kézikönyve, összeszűri a levet a kocsmárosnővel némi pletykáért, de az nem jut eszébe, hogy beszéljen velem, holott bizonyosan tudott az ittlétemről. A tettei tehát nem igazolják a szavait.

Borrao megfordult, de Jolanda elébe szaladt, a lépcső tetején egyik kezét a korlátra kulcsolta, másikat a falnak támasztotta.

– Borrao Mondrau, most csendben végighallgatsz – közölte határozottan. – Magad is tudod, hogy apádnak ma le kell csillapítania a méltóságok között felkorbácsolt kedélyeket és a vihart, amelyet Tigrato távozása okozott. Azonban képtelen lesz tartani magát, hogy hatást gyakoroljon rájuk a vitán és sikerrel érveljen Ármin mellett, ha még a kettőtök közti nézeteltérés terhét is a vállán hagyod.

– Nézeteltérés? – csattant fel Borrao. – Apám a falhoz préselt, és azt üvöltötte az arcomba, hogy nem lett volna szabad magára hagynom a húgomat. Vissza kellett volna érnem időben, hogy megakadályozzam a történteket, de elkéstem. Mindez tehát az én hibám, és ezért látni sem akar többé. Kérlek, mondd meg, melyik szó utal arra, hogy ez csupán nézeteltérés.

– Ne akadékoskodj már, fiú! – Jolanda a falra csapott, mire Borrao összerezzent. – Mind tudjuk, hogy apád hamar elveszíti a fejét, hiszen ilyen a vére. Nyilván fájdalmában mondta mindezt; adj esélyt, hogy megmagyarázza! Sok múlik azon, hogyan képes délután tárgyalni. Ha Ármin bemutatása nem lesz sikeres, és a lerdek nem fogadják el, akkor maguk közül választanak helytartót, vagy ami még rosszabb, karddal vonulnak a koronáért.

– Tribulint sem tudtam megvédeni, pedig ő a húgom volt. Nem gondolom tehát, hogy világunk sorsán ekkorát fordíthatna a jelenlétem.

Jolanda megköszörülte a torkát, majd kibukott belőle:

– Valójában nem pusztán a jelenlétedről van szó… A legjobb lenne, ha te beszélnél apád helyett.

Borrao tenyerét a kocsmárosnő felé fordítva előreemelte a kezét.

– Felejtsd el!

– Úgy tudom, máskor is sikeresen lehűtötted azokat a felbőszült méltóságokat a szúrós megjegyzéseiddel – folytatta a nő. – Te képes vagy uralkodni magadon, és az égő, dühös szavak dobálása helyett megfontoltan, tisztán beszélsz. Ráadásul a nemesek mit gondolnak majd, ha éppen a parancsnok fia marad távol egy ilyen fontos vitától?

Borrao tudta, hogy uralkodó híján a parancsnok az első ember, akinek az a dolga, hogy levezényelje az új helytartó megválasztását, neki pedig, az első ember fiaként kötelessége ezen az alkalmon megjelenni. Mindez azonban egyáltalán nem érdekelte.

– Nem hozok fel érveket Ármin mellett – jelentette ki.

– Neked mindegy a világunk sorsa?

– Természetesen nem.

– Akkor nem kérdés, mit kell tenned.

Borrao némán, kitartóan rámeredt a kocsmárosnőre.

– Engedj utamra! – szólította fel végül.

Jolanda jókora sóhaj kíséretében elengedte a korlátot, és a falhoz simulva utat mutatott neki. Borrao lerobogott a lépcsőn, miközben fejébe húzta a csuklyát, hogy senki ne ismerje fel.

A földszinten a szokásos reggeli, halk morajlásba harsány társaság örömködése vegyült. Borrao elgrimaszolta magát; ha csak egy percig is annak a pojáca Lantinnak és a többi ficsúrnak a mulatozását kell hallgatnia, felfordul a gyomra. Megszaporázta a lépteit, ám a pultnál megtorpant, amikor csuklyás alakra lett figyelmes. Lassítva haladt tovább, és kilesett az arcát árnyékoló szövet alól: az illető éppen olyan bordó köpenyben ült a magas széken, mint amilyen az övé volt. A kedvenc bordó köpenye, amit a népnyelv tűzjáró varázsköpenynek nevezett el, és amelyet aznap cserélt el a sánta kisfiúval, amikor a mustáringesek elől menekült. Pontosan három napja történt. Aznap, amikor húga meghalt a saját tüzében.

Képtelen volt tovább figyelni az illetőt, visszahúzta a csuklyát, és az ajtóhoz sietett. A kinti jéghideg széltől megborzongott, mire még szorosabbra húzta magán a csuhát. Esze ágában sem volt az Ásványvárba menni, nem akarta átvenni apja terhét. A folyópartra indult volna, vagy az erdőbe, messzire az emberektől. Céltalan bolyongásra vágyott, ahogyan eddig is tette az elmúlt napokban, várva, hogy a tündérek végre beengedjék magukhoz. Jolanda mellett korábban már a főtündér is erősködött, hogy vegyen részt Ármin segítésében, és tudni akarta, miért – egyre bosszantotta a tündérek titkolózása, és csalódottnak érezte magát, amiért nem segítenek a gyászában.

Abban azonban bizonyos volt, hogy nem rajta múlik a világ sorsa; az érte folytatott küzdelem nem az ő csatája. Döntött: mostantól kimarad a Navatlont érintő kérdésekből. Megindult a vízhez, ám egy váratlan sugallat arra késztette, hogy vessen egy utolsó pillantást a kastély irányába.

Megfordult, és meghűlt benne a vér: húga hófehér ruhában állt az utca közepén, és az Ásványvár felé intett.

**

Ármin két mustáringes kíséretében vonult el, magára hagyva Felixet és Aitort a nyugalomkertben.

Rövidesen a két férfi is elindult a kastélyba, mögöttük két katona tartotta a lépést. Az íjászok gyakorlóterepe üres volt, a küzdőtéren viszont nagy volt a nyüzsgés, kardokkal, botokkal gyakorlatoztak.

A virágoskert melletti útra tértek, amely a kastély tornácára vezetett. Arról sötétkék köpenyes fiatal vonult feléjük, mire Aitor megtorpant; meggyőződése volt, hogy Borrao az, ám amikor a fiú eléjük ért, lecsusszant fejéről a csuklya, és előbukkantak szőke tincsei. Illendő fejbiccentéssel köszöntötte őket, de Aitor hiába ráncolta homlokát, fogalma sem volt, vajon melyik nemesi rangra emelt katonájának fia lehetett. Sajnálta, hogy nem saját fia volt az.

Felix a bátyja elé állt és megszorította a vállát.

– Jól vagy?

– Minden rossz akkor kezdődött, amikor nem engedtem, hogy elvegyék Tribulin képességét – felelte Aitor keserűen. – Ha akkor másként döntök…

– Nem tudhatod, mi történt volna – mondta Felix együttérzőn.

Aitor színtelen hangon folytatta:

– A szívem mélyén legutóbb sem akartam őt megfosztani a képességétől, hiszen azzal együtt volt a lányom. Talán az egész életünk másként alakul, ha segítettük volna abban, hogy megismerje és használja az erejét ahelyett, hogy elfojtottuk benne.

– Aitor, nem hiszem, hogy lett volna ebben a helyzetben megfelelő döntés – szólt közbe Felix, de Aitor csak folytatta:

– Annyira belefeledkeztünk abba, hogy a lányunkat ne fosszuk meg a lénye részétől, hogy nem vettük észre, mit teszünk a fiunkkal: őt változtattuk meg helyette. A következményeknek te és Elinor is áldozatai vagytok.

– A saját sorsomról én döntöttem, felnőtt emberként. Elinor is azért hozta meg azt az áldozatot, mert akkor úgy látta helyesnek, ahogyan te is.

– Talán Borrao képes lenne harcolni, ha nem adtunk volna neki olyan képességet, ami megvédi őt a pengétől. Olyasmit ruháztunk át rá, ami idegen tőle. – Aitor öccsére nézett, és fájdalmas sóhaj után folytatta: – Ha nem kerülsz a kő közelébe, nem maradt volna ki az életedből tizennyolc év.

– Ha nem kerülök a kő közelébe, nem mentem volna át a másik világba, nem éltem volna meg az igaz szerelmet és most nem lenne fiam. – Felix megemelte a kezét, amikor látta, hogy bátyja meg akar szólalni. – Ha másként történnek az események, honnan tudod, mi lenne most a kövekkel, a gyerekekkel, velem? Ha Elinor még képes lenne anyagtalanná válni, talán elszökött volna a bátyánkkal, amikor elküldted őt. Hová menekültetek volna akkor az átok idején? Hiszen ha jól tudom, Elinor kért bebocsátást Tigratótól a várba. És ugyan mit számít már mindez… ami történt, megtörtént.

Viharos széllökés csapott le rájuk, megtáncoltatta a buja növényzetet. Aitor összehúzta magán a köpenyt, majd komoran megszólalt:

– Azt már elmondtam neked, hogy elküldtem Argurint, de azt nem, mi volt ennek a valódi oka.

– Hát nem a viszonya Elinorral? – kérdezte Felix meglepetten.

– Nem csak az – vallotta be Aitor, majd némi tétovázás után folytatta: – A gyerekek is hallották a vitákat köztünk, és egyszer Borrao megkérdezte, hogy Argurin-e az igazi apja. Még csak hatéves volt! Amikor felháborodásomban kizavartam, a bátyánkhoz szaladt, és megkérdezte őt is. Argurin pedig megvigasztalta, odahívta Tribulint, olvasott nekik, mert tudta, hogy az a gyenge pontom… Ami azonban a legjobban fájt, hogy azt mondta a gyerekeknek, hogy a világ legboldogabb embere lenne, ha ő volna az apjuk… Mindezt később Tribulin fecsegte el. Ezután küldtem el, és mindent megtettem, hogy rossz vélemény alakuljon ki róla. Érted, mit tettem? Hazudtam a jelleméről, és nem csak a gyerekeknek. Anyánknak ez nagyon fájt.

– Nem ítélkezem feletted, ahogyan a bátyánk felett sem.

Aitor lesütötte a szemét. Kereste a szavakat, de azok nehezen jöttek a szájára.

– Talán emlékszel, Borrao milyen ügyetlen volt kisgyerekként – szólalt meg aztán. Felix bólintott. – Nos, az az igazság, hogy balkezes, de ezt eltitkoltuk. Rajtam kívül csak Elinor, Argurin, és a mester tudta, no és persze a gyerekek.

– Tribulin is balkezes? – kérdezte Felix gyanakvón, mire Aitor megrázta a fejét. – Akkor nincsen gond, ikrek, egy apa nemzette őket. Őszintén mondom neked, mindig is ostobaságnak tartottam ezt az elméletet. A másik világban természetes dolog a balkezesség.

– Mit számít, amikor a gyerek saját maga gondolta, hogy más az apja? Kicsi volt, nem értette, mit jelent az ikerség. Ahogy nőttek, én is egyre jobban meginogtam, és bár hangoztatom bizonyosságomat, bevallom, a kétség mára nagyobb bennem.

– Nézd, még ha a bátyánk nemzette is őket, akkor is Mondrauk, és te nevelted mindkettőt; a te lányod és a te fiad. Semmi más nem számít.

A szél egy szempillantás alatt elcsitult, mintha Felix szavaitól a világ is megbékélt volna. A felhők tovaszaladtak az égen, és tikkasztó hőség nehezedett a tájra.

– Itt vagyok példának én. Van egy gyerekem, mégsem tudom, milyen érzés az apaság – merengett tovább Felix –, és senki nem adja vissza nekem és a fiamnak a külön töltött éveket. Hiszem, hogy a jelenléttől válunk apává, nem attól, hogy gyermeket nemzünk. Te apa vagy, Aitor: Tribulin a lányod, Borrao pedig a fiad. Ezen semmi nem változtat, és csak ez számít.

Aitor szívét megmelengették öccse szavai, hálásan érintette meg a vállát. Ekkor Rodin Lantin jelent meg előttük, aki az áruló Dalvir helyett lett Aitor első embere. A magas szőke férfi illedelmesen meghajolt, mielőtt megszólalt.

– Aitor, ne haragudj, hogy zavarlak, de újabb vendég érkezett.

– Kísérd az egyik vendégszobába, ahogyan a többi nemest – intett Aitor érdektelenül.

– Elnézést, de ez a… félifjú más ügyben érkezett – hangsúlyozta ki a katona. – Nem fedte fel magát, csak annyit mondott, hogy veled akar találkozni, és hogy te is bizonyosan látni kívánod őt.

– Miből gondolja, hogy látni kívánom, ha azt sem tudom, ki ő?

– Azt mondta, rokonod – folytatta Rodin. – Továbbá feltűnt, hogy Borrao köpenyét viseli. A tanácsszobába kísérték.

~ 3. ~

A szombat reggeli táncóra után Emma az üres budai házukba tért haza. Szülei és két öccse elutaztak a nagymamához Balatonalmádiba, de ő nem tartott velük; hétvégén a művészettörténet írásbeli érettségire akart készülni.

Épphogy belépett a házba és kibújt szandáljából, amikor videóhívása érkezett.

– Hali, hallottál Gary felől? – tért a tárgyra Lora. A lakásuk előszobájában állt, a bejárati ajtónál.

– Sajnos nem – felelte Emma, és a keskeny folyosón át besétált a konyhába, hogy vizet töltsön magának. – Náluk most délelőtt van, talán suliba ment.

– Szombaton?

– Ja, tényleg! Nekem már összefolynak a napok – nevetett Emma.

– Amúgy te sem jársz már suliba, csak tánciskolába meg előkészítőbe, vagy hova. Az amcsik tolják még a sulit?

– Hagyd már, majd előkerül! Te hogy vagy?

– Prímán. Apám ma reggel elutazott, én pedig mindjárt indulok a nagynénémhez Barcelonába, ott töltöm a hétvégét. Éppen azt akartam veletek megbeszélni, hogy a napokban szerintem offline leszek, mert a srácokkal bulizni megyünk.

Emma nagyot kortyolt a pohár vízből, mielőtt válaszolt.

– Jól van, jó szórakozást!

Alighogy ezt kimondta, Gary becsatlakozott a hívásba.

– Láttam, hogy vagy ezerszer kerestél, Lora, de ugye tudod, hogy nálunk akkor még hajnal volt? – Gary a szobájának ablaka mellett támasztotta a falat. Fáradtnak tűnt.

– Jó, csak azt akartam mondani, hogy a hétvégén nem leszek elérhető – csilingelte Lora.

– Oké – nyugtázta Gary. – Van más is?

Emma összehúzta a szemét.

– Minden rendben, Gary?

– Persze, csak keveset aludtam. Egyfolytában Navatlonon jár az eszem – felelte. – Aztán meg a kvantán jelenléte is ijesztő… Képzeljétek, a közelében mindenféle elektromosság megszűnik, még a tablet is kikapcsol. A kábelekre sincsen jó hatással, itt fut a falban a garázshoz a vezeték, de tegnap óta nem működik ott a világítás.

– Ez nagyon furcsa, tekintettel arra, hogy a másik világban nincsen elektromosság, itt viszont mégis hatással van rá. Ez igencsak misztikus – hüledezett Emma borzongva.

– Szerintem is az, viszont most indulnom kell – folytatta Gary. – Jeff barátommal ásványkiállításra megyünk, hátha az eltereli a gondolataimat.

– Jól hangzik, tavaly nyáron én is voltam egy utazó kiállításon, ami bejárta az egész világot – emlékezett vissza Emma. – Állítólag évente megrendezik.

– Ez is utazó kiállítás és vásár – reagált Gary. – Tavaly is voltam, akkor is májusban tartották.

– Ne is említsétek az ásványkiállítást! – vágott közbe Lora. – Tavaly augusztusban jártam egy sráccal, aki elrángatott egy ilyenre, mert imádta a csillogó kavicsokat. Hozzáteszem, kacsázni nem tudott a vízen, de hagyjuk is… Amúgy sem volt egy nagy fogás. A rendezvény neve pedig valamilyen Nemzetközi Ásványturné lehetett.

– Az lesz az! – kapott a szón Emma, mire Gary is helyeselt. – Idén is megrendezik.

– Micsoda varázslatos közös pont! – ripacskodott Lora. – Emlékszem, tavaly mekkora pechem volt! Vettem apámnak egy követ, mert állítólag ezek jót tesznek a léleknek, de mire hazaértem, eltűnt a táskámból. Pedig nagyon menő volt: a rózsakvarcok között találtam, de nem úgy nézett ki, mint a többi…

– Kék volt? – szakította félbe Emma izgatottan.

– Ja, te is láttál olyat?

– Nemcsak láttam, hanem szó szerint megbabonázott, és meg is vettem magamnak, hogy ékszert készíttessek belőle, de mire hazaértem, eltűnt.

– Gondolom, nem ér meglepetésként titeket, ha azt mondom, velem is éppen így történt – motyogta Gary. – Ha jobban belegondolok, olyan kék volt, mint a gloxán.

Emma karján újra végigfutott a libabőr.

– Ez nem lehet véletlen – suttogta.

– Tegnap éppen eszembe jutott az eset, és azon gondolkodtam, hogy mi van, ha az a kő, amit tavaly vettem, összefügg a navatloni eseményekkel, erre azt mondjátok… – Gary elharapta a mondat végét. – El se merek menni a mai kiállításra.

– Pedig szerintem menj el, és majd meséld el, milyen volt! – Lora rátapadt a képernyőre, csak szuggesztív zöld szeme látszott, majd hátrált, és lezárta a témát: – Jó, figyeljetek, tényleg marha izgi ez az egybeesés, és majd térjünk vissza rá, de én most lépek. Indulás előtt még be kell fűznöm a bakancsom, és az sem két perc.

Elköszöntek egymástól, és miután bontották a hívást, Emma még másodpercekig mozdulatlanul állt a telefonját markolva. Megpróbált túllépni a rátörő különös érzésen, ami olyan volt, mint amikor megnéz egy filmet vagy elolvas egy könyvet, és hiába tudja, hogy csupán fikció, mégis a hatása alá kerül.

Tudta, hogy el kell hessegetnie az érzést, és rá kell hangolódnia a tanulásra. Ehhez a fényes nappali tűnt a legjobb választásnak. Leült a barna bőrkanapéra, maga mellé helyezte batikolt táskáját, és kipakolta holmiját a dohányzóasztal üveglapjára.

Végignézett a szobán, és otthonos nyugalom töltötte el. A szemközti falat padlótól plafonig polcsor fedte, roskadásig tele könyvekkel, gyertyákkal, szobanövényekkel. A kanapé melletti falipolcról spárga ívelt át a csillárig, melyen kúszónövény gyűrűzött; hosszúkás, zöld levelein különféle árnyalatokban tört meg a fény. Az ablaknál díszpálmák magasodtak.

Mielőtt hozzákezdett volna a tanulásnak, megérintette a kanapénál álló fikusz csipkézett leveleit. Hát persze, hogy itthon nem működik – állapította meg derűsen, de széles mosolyát lefagyasztotta a szívére nehezedő keserű érzés. Tudta, hogy az események nélkülük is folytatódtak Navatlonban, és ettől ismét elfogta a szorongás. Újra a részévé akart válni annak a világnak, de önmaga számára sem talált rá magyarázatot, miért.

Hogy elterelje gondolatait, kinyitotta pipacsos jegyzetfüzetét, melyet újpalotai barátnőjétől, Holdától kapott. Eszébe jutott az érettségi napján kapott Messenger-üzenet, melyben barátnője találkozóra invitálta, hogy elmesélje, milyen elképesztő események történtek vele az elmúlt időszakban. Ha te tudnád, velem milyen elképesztő események történtek! – gondolta Emma, és mielőtt újra elkalandoztak volna gondolatai, a soron következő témához lapozott, aztán elmerült a tanulásban.

Órákig jegyzetelt, majd amikor új témához ért, úgy döntött, színt vált, és a fontos gondolatokat a legújabb, zöld filcével emeli ki. Táskájába nyúlt, hogy elővegye belső zsebéből a szövegkiemelőt, ám a toll helyett hűvös tapintású, sima felületű, gömbölyded tárgyba ütközött az ujja.

Óvatosan emelte ki a különös holmit a zsebből, és amikor meglátta a közepes méretű, áttetsző, mégis gyöngyházas csillogású üveggolyót, a szíve kihagyott egy ütemet. Ráadásul a golyó közepében halványkék hópehely lebegett.

– Ez lehetetlen…

Hűvösség érte a karját, mintha apró esőcseppek hullottak volna rá, holott a nappaliban ez képtelenség volt. Riadtan nézett fel a plafonra, és újabb ütemet kihagyott a szíve: halványkék üveggolyók szállingóztak lefelé, mint súlytalan hópihék. A beáramló napfényben apró üveggyöngyökként ragyogtak, belsejükben ezüstös és fehér hópehely táncolt.

Emma felugrott a kanapéról, az ablakhoz szaladt, de odakint nyoma sem volt esőnek. Megállt a szoba közepén, és ámulva figyelte, ahogyan a golyók tárgyat vagy földet érve eltűnnek, ám ami az ő testével érintkezett, vízcseppé változott, majd keskeny patakként csordogált végig a bőrén.

Megkövültem bámulta a két ujja között tartott üveggyöngyöt – megállt körülötte az idő.

**

Lora a háromórás vonatút után fürgén ugrott a peronra a Barcelona Sants vasútállomáson. A hömpölygő tömeggel együtt kiaraszolt a magas, négyszögletes ablakokkal zsúfolt, szabályos téglatest alakú épület előtti parkolóhoz, hogy megkeresse nagynénje autóját.

– Nyilván megint késik – konstatálta, és zsebébe nyúlt a mobiljáért. A telefon mellett azonban különös holmit tapintott meg: hűvös, gömbölyű tárgyat. Kíváncsian emelte ki, és csodálkozva meredt az üveggolyóba zárt kék hópehelyre.

– Hát ez elég para – motyogta maga elé, majd felemelte a fejét, és nem akart hinni a szemének: rajta kívül egy lélek sem volt az épület előtt.

Szitáló eső kezdett rá – legalábbis Lora először azt hitte, aztán észrevette, hogy valójában üveggyöngyök szállingóznak az égből, melyek koppanás nélkül érnek talajt, mielőtt elnyeli őket a föld.

A bőrét érő üveggolyók hűvös esőcseppekké lágyultak, bekúsztak fonott karkötője alá, és a szempillájára szitáltak. Sűrűn pislogott, de nem tisztult ki a látása: egyre szürkébb és hullámzóbb lett a világ, szeme égett, fülében tompa zúgás morajlott. Ekkor a kezében szorongatott üveggolyó pulzáló fénnyel felvillant.

**

A New Orleans-i Művészeti Múzeum, ismertebb nevén NOMA adott helyet a Washingtonból induló Nemzetközi Ásványkiállítás harmadik állomásának. Sok érdeklődő vett részt az egy hétig látogatható rendezvény első napján; Garyt mégsem zavarta a tömeg, önfeledten elmerült az igényesen kialakított termek látványosságaiban. Kedvence az ásványtapogató állomás volt, ahol a legkülönfélébb ásványokkal ismerkedhetett meg. Éppen a csiszolatlan zafírok között matatott, amikor Jeff oldalba bökte.

– Na, nem ütköztél még bele a kvantumkövedbe?

– Kvantán, és nem – reagált Gary. – Mellesleg azt mondtad, biztosan a nagybátyám hozta a filmstúdióból, mint leselejtezett kelléket.

– Jaj, nem kell a melodráma! – horkant fel Jeff, miközben narancssárga színű achátszeletet vizsgált. – Utána azt is mondtam, hogy hiszek neked.

– Valóban mondtad – hümmögte Gary, és ő is kézbe vett egy tenyérnyi achátszeletet. A polírozott felületen lila, fehér és indigókék árnyalatok gyűrűztek. Ámulatba ejtette a látvány. – Olyan, mint a megdermedt fény!

– Nagyon költői – ironizált Jeff, és továbbállt. – Ezt figyeld! Hópehely!

Gary kezéből kicsusszant az ásvány. Idejében utánakapott és sietve visszahelyezte a bordó bársonyra. Riadtan fordult Jeffhez, de barátja vigyorogva állt mellette, kezében egy karácsonyi hópehelymintás papírzsebkendővel, amelyen látszott, hogy a farmernadrágjával együtt kimosták.

– Marha vicces – dünnyögte Gary, és elindult az ásványbörzének otthont adó csarnok felé.

Lentről fehér, zömök oszlopok törtek az emelet irányába, amelyen szögletes kialakítású, csipkézett márványkorlát futott körbe. A teremben egymást érték az árusok.