A fordítás Scott McEwen with Thomas Koloniar: Sniper Elite: One Way Trip

(Touchstone, Division of Simon and Schuster, Inc.) alapján készült

Szerkesztette: Sebes Katalin

Borítóterv: Kozári Imre

A kötetet tervezte és tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © 2013 by Scott McEwen with Thomas Koloniar

Hungarian translation © Pető Márk, 2014

Copyright © Gabo Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-053-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Rózsa Judit

Tartalom

PROLÓGUS

1.

MONTANA

2.

AFGANISZTÁN,

Nangarhar tartomány

3.

MONTANA

4.

AFGANISZTÁN,

Nurisztán tartomány, Vaigal falu

5.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

6.

LANGLEY

7.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

8.

AFGANISZTÁN,

Nurisztán tartomány, Vaigal falu

9.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

10.

AFGANISZTÁN,

Kabul, CID

11.

LANGLEY

12.

AFGANISZTÁN,

Kabul

13.

AFGANISZTÁN,

kandahári repülőtér

14.

AFGANISZTÁN,

Kabul, SOG Hadműveleti Központ

15.

IRÁN,

Szisztán és Beludzsisztán tartomány, negyven kilométerre észak felé az afgán határtól

16.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

17.

IRÁN,

Szisztán és Beludzsisztán tartomány

18.

AFGANISZTÁN,

Kabul

19.

IRÁN,

Szisztán és Beludzsisztán tartomány

20.

AFGANISZTÁN,

Kabul, SOG Hadműveleti Központ

21.

IRÁN,

Szisztán és Beludzsisztán tartomány

22.

LANGLEY

23.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

24.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

25.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

26.

AFGANISZTÁN,

Nurisztán tartomány, Vaigal-völgy

27.

AFGANISZTÁN,

Nurisztán tartomány, Vaigal falu

28.

AFGANISZTÁN,

Nurisztán tartomány, Vaigal-völgy

29.

AFGANISZTÁN,

Nurisztán tartomány, Vaigal-völgy

30.

AFGANISZTÁN,

Vaigal falu

31.

AFGANISZTÁN,

Vaigal falu

32.

LANGLEY

33.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

34.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

35.

Washington, D. C.,

Fehér Ház

36.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

37.

AFGANISZTÁN,

Bazarak falu

38.

WASHINGTON, D. C.,

Starbucks kávézó

39.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

40.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

41.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

42.

AFGANISZTÁN,

Kabul, főparancsnokság

43.

AFGANISZTÁN,

a Pandzsír-völgy feletti hegyekben

44.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

45.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

46.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

47.

AFGANISZTÁN,

Kabul, főparancsnokság

48.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

49.

AFGANISZTÁN,

Kabul, főparancsnokság

50.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

51.

Afganisztán,

Kabul, főparancsnokság

52.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

53.

AFGANISZTÁN,

Kabul, főparancsnokság

54.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

55.

WASHINGTON, D. C.,

Fehér Ház

56.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

57.

AC–130J SPECTRE REPÜLŐGÉP,

a Pandzsír-völgy felett, a levegőben

58.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

59.

AC–130J SPECTRE REPÜLŐGÉP,

a Pandzsír-völgy felett, a levegőben

60.

AFGANISZTÁN,

Kabul, főparancsnokság

61.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

62.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

63.

AFGANISZTÁN,

Kabul, főparancsnokság

64.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

65.

AFGANISZTÁN,

Kabul, főparancsnokság

66.

AFGANISZTÁN,

Pandzsír-völgy, Bazarak

67.

WASHINGTON, D. C.,

Fehér Ház

EPILÓGUS

MONTANA

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

PROLÓGUS

Két SEAL-osztagos haverommal ücsörgök a coronadói Danny’s Barban. Bemutatnak egy alaknak. A legtökösebb gyerek, akivel valaha találkoztak, mondják róla. Ejha, gondolom magamban: nem ismerek a két ivócimborámnál keményebb fickókat; ha ők valakiről azt mondják, hogy tökös, az bizonyára úgy is van.

A srác, akinek bemutatnak – hívjuk Gilnek –, körülbelül harmincöt éves, százhetvenöt centi magas, és nagyjából hetven kilót nyomhat. A beszélgetés kezdetben lassan döcög. A haverjaim közlik vele, hogy én vagyok az Amerikai mesterlövész című könyv társszerzője. Legurítunk néhány sört, miközben Gil tapintatosan, de alaposan kifaggat, hogy mi vitt rá a könyv megírására. Aztán megtudom, miért áll „kemény gyerek” hírében.

Gilt az egyik bevetés alkalmával több mint tizenöt találat érte. Miután lecsúszik még néhány kör ital, Gil megmutatja nekem a ki- és bemeneti sebeket, amelyek a lábától a nyakáig minden talpalatnyi helyet beborítanak a testén. Nem holmi karcolások nyomait látom, hanem 7,62 × 39 AK–47-esből származó, rendes lőtt sebeket. Ami különösen megfog az egészben: Gil nem is annyira a harci hegeire „büszke”, mint inkább arra, hogy sebesülten sem vonult vissza a harcból, egészen addig, amíg az orvoscsapat meg nem érkezett.

Ez a könyv a SEAL-osztagok harcosairól szól, akik – ha kell, súlyos sérüléssel vagy nyomasztó túlerővel dacolva – minden veszedelemmel farkasszemet néznek. A könyv eseményei a képzelet szülöttei, de tényleges titkos bevetéseken alapulnak.

Scott McEwen

1.

MONTANA

A négyéves, szürke appaloosa kanca Tico Chiz névre hallgatott, de a haditengerészet hajómestereként szolgáló Gil Shannon egyszerűen csak Ticónak nevezte a lovat. Gil a feleségével, Marie-vel és az anyósával egy Montana állambeli ranchen lakott, de az igazi otthonának a haditengerészetet tekintette. Élete nagy részét a Virginia állambeli Virginia Beachen, a Hampton Roads-i Haditengerészeti Kiképzőközpontban, vagy a világ valamely távoli szegletében, kenyéradó gazdái szolgálatában töltötte, ahogy azt nem kis bosszúságára a felesége sosem mulasztotta el maró gúnnyal az orra alá dörgölni.

Nem könnyű a katonafeleségek élete, egy amerikai haditengerészeti SEAL-es házastársának lenni pedig olykor kimondottan mostoha sors. Gil látta, hogy a feleségében évről évre lassan, de biztosan gyűlik a feszültség – pedig sok minden összekötötte a két embert. Mindketten életre-halálra szerették Montanát, lóvér csörgedezett az ereikben, és olyan erős fizikai vonzalmat éreztek egymás iránt, ami még a gravitációnál is erősebbnek látszott.

Gil bedugta a lábát a kengyelbe, és feltornázta magát a nyeregbe. Közben Marie is belépett az istállóba. Farmer, csizma és gesztenyebarna Carhartt kabát volt rajta. A férfi elismerően mérte végig, és megérintette a kalapja karimáját. – Asszonyom! – mondta, és kék szeme felragyogott.

Marie arcán ugyanaz a félszeg mosoly jelent meg, amely szeretkezés után szokott. Barna szeme melegen csillogott, hosszú barna haja laza fonatokban hullott a vállára. Harminchat éves volt, egy évvel idősebb, mint a férje, akinek legalábbis egyenrangú szellemi társa volt. Összefonta a karját, és nekidőlt egy lószerszámokkal teleaggatott tartógerendának. – Na, hallod, nem lepne meg, ha a ló elfelejtette volna a nevedet az utolsó látogatásod óta!

Gil elvigyorodott, és az egyik falhoz léptetett. A falról leakasztott egy 3 × 24-es Nightforce céltávcsővel felszerelt Browning .300 Winchester Magnumot. – Kétlem, hogy valaha is tudta volna. – A puskát beszúrta a háta mögé a nyereghüvelybe. – Amilyen önző egy dög…

– Minek neked az a puska? Tudtommal nem leselkedik rád veszély.

– Mindegy, én azért jobb szeretem, ha velem van – felelte csendesen a férfi. Nem szívesen mondott ellent az asszonynak, amikor úgyis olyan kevés időt töltöttek együtt.

A nő figyelmeztetően vonta fel a szemöldökét: – Gil Shannon, ajánlom, hogy hagyd békén a jávorszarvasomat!

Gil felkacagott; tudta, hogy az asszony átlát rajta. Elővett egy zacskó dohányt a cserzett Carhartt kabátból, és sodort magának egy cigarettát. Volt valami zenszerű ebben a rituáléban, amely mindig megnyugtatta, amikor úgy érezte, hogy a szorongás hullámai átcsapnak a feje felett. A szomorú valóság az volt, hogy túl lassúnak találta az életet a ranchen, túlzottan rendezettnek és biztonságosnak, és néha úgy érezte: menten kibújik a bőréből. Természetesen pontosan tudta, hogy mindennek mi az oka. Apja a zöldsapkásoknál szolgált, és valóságos hősnek számított, s ő sosem tudott teljesen megszabadulni attól az érzelmi poggyásztól, amelyet egy számos bevetést megélt vietnami veterán fiának kellett magával cipelnie. Egyfelől rendkívül büszke volt erre az örökségre, másfelől viszont tudatosan olyan hivatást választott, amelynek révén ideje nagy részét távol tölthette ifjúkora Montanájától. Ha egyszer kiöregszik abból, hogy a haditengerészetben szolgáljon, nyugdíjba vonul, és abban a tudatban telepedhet le Marie mellett, hogy mindent megtett, amit megkövetelt a haza.

Rámosolygott a feleségére, és a szájába vett egy cigarettát. – Ne aggódj, Spencer apó azt mondta, hogy bármikor vadászhatok a földjén.

Marie jól tudta, micsoda belső démonokkal küzd a férje. Nem kerülték el a figyelmét a férfi arcát beárnyékoló felhők, amikor azt hitte, hogy senki sem figyeli, és elmerült fájdalmas gondolataiban.

– Vagy úgy! – felelte elgondolkodva. – Szóval a hegyekbe mész!

Gil szippantott egyet a cigarettájából, és az orrán át fújta ki a füstöt. – A hóhatáron nem megyek túl. Ne aggódj!

– Ha itthon vagy, sosem aggódom – felelte az asszony, ellépett a gerendától, és megérintette a férje lábát. – Már mondtam neked, hogy itt nem leselkedik rád veszély. Montanából meríted az erődet.

A férfi lehajolt, megcsókolta a feleségét, majd újra felegyenesedett a nyeregben. – Osót láttad már ma reggel?

– Hátul van, figyeli a csikókat, mint mindig. Azt hiszi, hogy ő a gazdájuk.

Gil rákacsintott, és a sarkával megnógatta a lovát, mire az állat kiporoszkált vele az ajtón. Amikor megkerülte a ház sarkát, látta, hogy a Chesapeake Bay retriever kutya ott ül a karám mellett, ahol a két színes csikót és a kancát tartják.

– Oso! – hívta, mire a kutya odaszaladt hozzá. Az állat teljes neve Oso Cazador – vagyis medvevadász – volt; Gil néhai barátja, Miguel nevezte el így, aki grizzlyvadászatra használta a Yellowstone környéki hegyvidéken. Miguelt alig egy éve elvitte a rák. Lánya, Carmen magával vitte Osót a temetésre, és megkérte Gilt, hogy fogadja be a kutyát, mondván, az ő Los Angeles-i lakása túl szűk lenne a hatvankilós állatnak. Mielőtt Gil szóra nyithatta volna a száját, Marie magához ragadta a pórázt. Ezzel az ügy lezárult: Oso a család része lett. A dolog igazán jól sült el. Oso távol tartotta a prérikutyákat a csikóktól, vigyázott Marie-ra és az anyjára, amikor Gil nem volt otthon, és folyamatosan figyelte a vadak mozgását a távolban.

Oso rendkívül szenvedélyes kutyának bizonyult. Marie-t az élete árán is kész lett volna megoltalmazni. Gilt sok mindenben azokra a fiatal SEAL-esekre emlékeztette, akikkel együtt dolgozott: ő is elszántan hűséges, intelligens, atlétikus és rettenthetetlen, ugyanakkor a végtelenségig konok. Akárcsak ezek a fiatalemberek, olykor Oso is megpróbált megküzdeni Gillel a falkavezérségért. Gilnek azonban olyan vasakarata volt, amely az emberek és állatok fölé emelte őt. Ezt a tulajdonságát apjától örökölte, és ezért mindennél hálásabb volt neki. A DEVGRU-csapatokban akadtak nála erősebb, megtermettebb és gyorsabb fickók, sőt olyanok is, akik jobban lőttek nála, de bevetéskor, a puszta akaraterejének hála, olyan helyzetekből is kivágta magát, ahol különb fizikumú emberek is kudarcot vallottak.

Nem véletlen, hogy őt tekintették a csapat jolly jokerének.

Megfordította, és ügetésre ösztökélte a lovát. A hegyek felé indult. Oso a ló árnyékában szeretett haladni, még akkor is, ha az időjárás hűvös volt. Gil nem volt benne teljesen biztos, de úgy gondolta, hogy a szemét zavarja a fény.

Húsz perc sem telt bele, és elérték a ranch nyugati határát. Gil megállt, és cigarettát sodort magának. Mialatt rágyújtott a nyeregben, a zsebébe nyúlt, és odavetett egy rágócsontot Osónak. A kutya azonnal kapart magának egy gödröt a két mellső lábával, majd belerejtette, és az orrával betemette a kincset. Aztán leült, és vakkantott egyet-kettőt, annak jeléül, hogy kér még.

Gil elmosolyodott, mélyet szippantott a cigarettából, és újabb csontot vetett a kutyának. Oso azonnal bekebelezte.

Két órával később, egy magas hegygerincen újra megálltak. Gil leszállt a lováról, és a gyeplőt a kezében tartva végighordozta pillantását az alattuk elterülő Spencer-völgyön. Tudta, hogy odalent, a bozótban jávorszarvasok járnak-kelnek. Nemsokára kezdetét veszi a párzási időszak, amikor a szarvasok elővigyázatlanná válnak. Egyelőre azonban még igen óvatosak, márpedig Gil ilyenkor szeretett rájuk vadászni. Nem nagy dicsőség lepuffantani egy olyan állatot, amelyet a hormonok hajtanak, és se lát, se hall: kis híján beleszalad a puskacsőbe.

Bal kéz felé, úgy száz méterre tőle, egy nagy jávorszarvasbika lépett elő a fák közül, és elindult lefelé a lejtőn. Oso lekuporodott a földre; így jelezte, hogy észrevette a zsákmányt.

Gil kivette a puskát a hüvelyéből, lepattintotta a lencsesapkát, és vállára vette a fegyvert, hogy a távcsövön keresztül közelebbről megszemlélje az állatot. Óriási, kifejlett példány volt; tökéletesen gyanútlanul legelészett. Gil visszahelyezte a kupakot a lencsére, és visszadugta a puskát a hüvelyébe. Száz méterről szinte kővel is eltalálná. Ötszáz méternél kisebb távolságból soha nem ejtett el állatot: a kihívás mindig is sokkal jobban érdekelte, mint maga a gyilkolás.

Ticót egy közeli, kiszáradt fához pányvázta, és leoldotta róla a nyerget. Aztán vizet öntött egy csajkába Osónak, és egy darabon megtisztította a talajt, hogy a nyereg mögött kialakíthassa a tüzelőállást. Elővette a puskát, letelepedett, és várt. Azzal ütötte el az időt, hogy méricskélte az enyhe szellő erősségét, és öntudatlan is számításokat végzett magában a völgyben található különböző lehetséges célpontokkal kapcsolatban. Kitűnő fejszámoló volt, a legbonyolultabb kalkulációt is játszva végezte el papír nélkül.

Negyven perc múlva Oso felpattant, és izgatottan meredt lefele a völgybe.

Gil megragadta a puskát, és végigpásztázta vele az alant elterülő mélységet. Egyszerre meglátta a bikát: jól megtermett állat volt, egy kilométerre, az erdő szélén állt, neki oldalvást, egy harmincfokos lejtőn. A puska távcsöve úgy volt beállítva, hogy kompenzálja a golyó esését, így Gil gondolkodás nélkül tudta, hogy valamivel alacsonyabbra kell lőnie, mint rendesen, ellensúlyozandó a beállítást. A kezdő SEAL-osztagosoknak eleinte mindig komoly nehézséget okozott ennek a technikának az elsajátítása.

A célkeresztet a bika gerincoszlopának csúcsára, a lapocka mögötti részre irányította: azt akarta, hogy ott hatoljon be a 7,62 mm-es lövedék. Aztán kissé lejjebb irányozta a fegyvert, mintha egy alig több mint nyolcszáz méterre lévő célpontra célzott volna, nem pedig ezer méterre. Mindez nem tanítható; ez a fajta pontosság kizárólag úgy sajátítható el, ha az ember már éles helyzetben is több ezer lövést adott le. Ha Gil bármi esélyét látta volna annak, hogy a golyó netán megcsonkíthatja az állatot vagy bármilyen fájdalmat okozhat neki, egyszerűen a sokkal könnyebb célpontot nyújtó szívre célzott volna.

Amikor levegőt vett, és nekiveselkedett, hogy meghúzza ravaszt, megint megtörtént vele, ami már annyiszor máskor: hirtelen megrohanta annak az emléke, amikor először ölt csatában…

Alig egy hónapja tartott a második iraki háború. Gilt és társát, Tonyt egy Bagdad melletti kisvárosba vezényelték, hogy támogatást nyújtsanak két tengerészgyalogos századnak, amelyeket az ellenséges orvlövészek megtizedeltek. A tengerészgyalogosok egyik lövésze már nem élt, és az orvlövészek ténykedése miatt a katonák harci kedve alaposan megcsappant. A parancsnokuk taktikai segítséget kért, és fél órán belül egy Cayuse helikopter már le is dobta Gilt és Tonyt a tengerészgyalogság vonalai mögé. Amíg az ötsaroknyi poklon átverekedték magukat, mindketten komoly, valós idejű hírszerzési ismeretekkel gazdagodtak.

Mire elérték a tengerészgyalogosok előretolt állásait, Tony bejelölte a térképén a szám szerint tizenhárom sebesült vagy halott tengerészgyalogos tartózkodási helyét. Könyökön ragadta Gilt, és magával vonta egy jó fedezéket nyújtó betongarázsba.

– Ide figyelj! – mondta, miközben letérdelt, és kiteregette a térképet. – Látod a célpontok elhelyezkedését? Ez nem véletlenszerű elrendeződés! Azt jelenti, hogy egyetlen emberrel van dolgunk, Gil. A fickó egyfajta cikcakkvonalban halad. Látod…? – Végigfuttatta az ujját a térképen, így szemléltetve az elmondottakat. – Egyik saroktól a másikig haladva tisztítja meg a terepet, és a tengerészgyalogosaink, akik fejlövést kaptak, valamennyien ezen az ölési zónán belül helyezkednek el. Az a szemét kivérezteti őket, és mire a fiúk eljutnak a város túloldalára, újabb tíz embert veszítenek. És akkor ez a háddzsi pöcs majd szépen eltűnik a picsába. Csakhogy mi ezt kibaszottul nem hagyjuk neki! – Gyorsan összehajtogatta és belerejtette a térképet a golyóálló mellényébe. – Úgyhogy egykettőre meg kell találnunk a tengerészgyalogosok parancsnokát. Rá kell vennünk, hogy naplementéig állítsa meg ezt a kurva előrenyomulást, vagy ami még jobb lenne: vonja vissza a kibaszott csapatait egy- vagy kétsaroknyira. Ez majd előcsalogatja azt a háddzsi faszfejet. Akkor te rálépsz a farkára, én meg lecsapom a golyóit!

Amikor kiléptek a garázsból, beleütköztek a tengerészgyalogság három szanitécébe, akik egy felismerhetetlenségig szétlőtt arcú katonát szállítottak valahová hordágyon.

– Tegyétek le! – rendelkezett a vezetőjük. – Helyre kell állítanom a légútját, bazmeg!

Gil csak állt ott a haldokló tengerészgyalogos felett, és tátott szájjal bámulta az alaktalan masszát, ahol valaha a fiú arca volt. Sosem hitte volna, hogy ilyen súlyos sebbel valaki még életben lehet.

A szanitéc gyorsan gégemetszést végzett a katonán, hogy helyreállítsa a légutat, aztán újra felkapták a hordágyat, és elsiettek az érkező sebesültszállító helikopter irányában.

– Nyomás! – csapott Tony Gil vállára, és elindultak, hogy megkeressék a város elfoglalásáért felelős tengerészgyalogos őrnagyot.

Tonynak nem kis erőfeszítésébe került, mire sikerült meggyőznie az őrnagyot, hogy adjon fel két háztömbnyi keservesen elfoglalt területet.

– Őrnagy úr, tisztelettel. Ön hívott minket ide. Akkor legalább engedje meg, hogy elmondjam, hogyan lehet kinyírni ezt a háddzsi rohadékot. Ha két sarokra visszavonulnak, uram, azok a gecik azt hiszik: megnyerték ezt a kurva csatát. Az a rohadék mesterlövészük képtelen lesz ellenállni a csábításnak, hogy visszaszerezze ezt a remek helyet. – Tony a parancsnokság falán lógó légi felvételen jelezte a szóban forgó pozíciót. – Uram, én kibaszottul biztos vagyok abban, hogy ez volt az a hely, ahonnan tíz perc leforgása alatt hat tengerészgyalogost leszedett.

– Hol szándékoznak lesben állni? – tudakozódott az őrnagy.

Tony a feltételezett mesterlövész-pozíciótól délre elhelyezkedő magas épületre mutatott. – Ott, a magasban veszünk fel pozíciót, uram, onnan remek kilátás nyílik a fickó fészkére.

Az őrnagy a századoshoz fordult. – Mit gondol, Steve?

A százados Tonyra pillantott. – Ugye tudja, hogy ha visszavonulunk, az az épület újra az ellenség kezére kerül? El lesznek vágva, és minden oldalról ellenség veszi majd körül magukat.

Tony elmosolyodott. – Csak egy kis időre, százados.

A százados bólintott, majd az őrnagyhoz fordult. – Ha én volnék a parancsnok, uram, én megfogadnám a tanácsát. Úgy tűnik, ez az ember tudja, mit beszél.

– Rendben – döntött az őrnagy. – Mennyi időre van szükségük, hogy felvegyék a pozíciót?

– Tizenöt percnél nem tarthat tovább, míg elhelyezkedünk, uram – felelte Tony. – Ezután megkezdhetik a visszavonulást. Az ellenséges mesterlövész e két sikátor egyikén bukkan majd fel, hogy visszafoglalja korábbi pozícióját. Ekkor következünk mi, és kitekerjük a nyakát.

Húsz perccel később Gil és Tony már a helyén volt. Innen tökéletes kilátás nyílt az ellenséges mesterlövésznek a sarki húspiacon kiépített fészkére. A háromemeletes lakóház tetején elhelyezkedő, gondosan álcázott búvóhelyükről figyelték a tengerészgyalogosok visszavonulását. Tíz perccel később magukra maradtak. Tudták: hamarosan bekerítik őket a délelőtt elvesztett pozícióik visszafoglalására induló ellenséges csapatok.

– Most azonnal leszedhetnénk jó párat közülük – dünnyögte Gil, miközben az akkoriban még javában használatos M–21-es mesterlövész puskája távcsövén keresztül figyelte az ellenség előrenyomulását.

– A háddzsi mesterlövész éppen erre vár – jegyezte meg keserűen Tony, miközben ő is az M–21-es távcsövébe meredt. – Azt figyeli, ráharapunk-e erre a kurva vadkacsavonulásra. Hadd várjon! Te pedig tartsd nyitva a szemed, és sikíts, ha egy Dragunovval felfegyverkezett háddzsit látsz. Az lesz a te embered.

– Az én emberem? – hüledezett Gil, és egy pillanatra levette szemét a távcsőről.

Tony elvigyorodott. – El sem tudok képzelni ennél jobb ujjgyakorlatot neked, Gilligan.

Gil érezte, hogy egyszerre nyirkos lesz a tenyere. Ismét a távcsőre tapasztotta a szemét, és alaposan szemügyre vett minden újonnan felbukkanó alakot: a fegyverzetüket, arcszőrzetüket, arcvonásaikat, színes fejkendőjüket, amely bőszen lebegett a levegőben, ahogy határozott léptekkel közeledtek. Sokan közülük nevetgéltek, és izgatottan gesztikuláltak; azt hitték, sikerült kiűzniük a városból a tengerészgyalogosokat.

Hirtelen egy zöld ruhás alak ugrott elő az egyik mosoda ajtajából, és azonnal el is tűnt egy napellenző ponyva alatt. Az egész jelenet csupán a másodperc tört részéig tartott, de Gilnek ez is elég volt, hogy megállapítsa: a fickónak a szabvány AK–47-esnél hosszabb a fegyvere.

– Láttad ezt? – kérdezte Tonytól. – Annak a fickónak, aki az imént tűnt el a napellenző alatt, nem egy Dragunov volt a kezében?

A félautomata 7,62 mm-es, strapabíró Dragunovot, amely optikai irányzékkal felszerelve ezerháromszáz méteres lőtávolsággal büszkélkedett, 1963 óta használják a szovjet hadseregben. Eredetileg nem mesterlövész puskának készült, de a Közel-Keleten egyre inkább elterjedt a mesterlövészek között.

– Láttál rajta távcsövet?

– Nem, azt nem, de a puskatus rongyba volt csomagolva.

– Valószínűleg csak egy RPK – mondta Tony. – Az emberünk biztosan nem nyílt irányzékkal dolgozik.

Az RPK–74-es könnyű géppuskafajta, amely túlméretezett AK–47-esnek látszik.

Pár perccel később egy elmosódott, sötétzöld folt vágódott ki a napellenző alól. Ezúttal jól kivehető volt a puskájára erősített távcső.

– Megvan! – kiáltott fel Gil. Nem tudta célkeresztbe kapni a mesterlövészt, aki egyik kapualjból a másikba ugorva haladt előre a sikátorban.

– Hát nem megmondtam, bazmeg! – mondta Tony. – Már jön is, hogy visszafoglalja a kibaszott pozícióját. Csak légy türelmes, és hagyd, hogy lőtávolságon belülre kerüljön. Amikor majd a hátát mutatja neked, hogy felkapaszkodjon azon a rohadt lépcsőn – na, akkor kell elkapnod.

Az ellenséges mesterlövész még egyszer utoljára mindkét irányban végigkémlelte a sikátort és a háztetőket, de a törmelékhalom mögött lapuló Gilt és Tonyt nem vette észre. Aztán egy párduc ügyességével átvetődött a sikátoron. Elérte a korábbi fészkéhez vezető lépcsőt.

Elindult felfelé, és a hátát mutatta Gilnek. Kétszáz méterre volt tőlük.

– Szedd le! – rendelkezett nyugodtan Tony, és arra az esetre, ha a társa elvétené, maga is célba vette a mesterlövészt.

Gil a férfi gerincére, közvetlenül a nyak alatti területre célzott, és lőtt. Az ellenséges mesterlövész térdre esett, és hátrafelé lebukfencezett a lépcsőről. Halott volt.

– Nesze neked, faszkalap! – Tony elismerően vállon veregette Gilt. – Amikor a csatának vége, megtaláljuk azt a gecit, és begyűjtheted a vaddisznó agyarát.

Gil most ott feküdt a nyereg mögött, és nézte a jávorszarvas kecses mozgását a fűben. Az állat megállt, és beleszimatolt a levegőbe. Gil rövid lélegzetet vett, és meghúzta a ravaszt. A golyó a nyakszirt alja és a vállak között csapódott be, és szétroncsolta a gerincvelőt. A jávorszarvas holtan zuhant a földre. Sosem tudta meg, mi történt.

2.

AFGANISZTÁN,

Nangarhar tartomány

Sandra Brux altiszt a másodpilótája, Billy Mitchell altiszt mellett ült az UH–60M Black Hawk helikopter nyitott ajtajában. Cigarettáztak és dumáltak. A sötét hajú, kék szemű, huszonkilenc éves Sandra kiváló helikopterpilóta hírében állt. Ez volt a harmadik bevetése az afgán hadszíntéren. Egy hat főből álló rangerkülönítményt figyeltek gyakorlatozás közben, amely éppen a következő hétre tervezett éjszakai túszejtő rajtaütésre készült. Sandra és Mitchell a Night Stalker-esekhez, az elit 160. különleges műveleti repülőezredhez (Special Operations Aviation Regiment, SOAR) tartozott. A SOAR gyakran működik együtt a hadsereggel és a tengerészet különleges egységeivel. A különleges egységek világán belül is a legjobbak legjobbjaiként tartják őket számon: igazi fenegyerekek, akik a levegőből támogatják a szárazföldi nehézfiúkat. Sandra volt az első női pilóta, aki bekerült közéjük.

A rangerek egy vékonyka furnérlemezekből összeállított makettfalun manőverezték magukat keresztül. A támadásuk időzítésén dolgoztak. A gyakorlótér „biztonságosnak” számított, mert hetvenöt kilométerre feküdt az ellenséges vonalaktól (már amennyire ezen az istenverte helyen lehetett egyáltalán „vonalakról” beszélni). A túszejtő akció egy Aszif Kohisztáni nevű imám ellen irányult, aki az északi Nangarhar tartomány egyik kis falujában lakott. Kohisztáni volt a vezetője a Hizb-i Iszlámi Khalisz (HIK) nevű iszlamista pártnak. A HIK egyre nagyobb politikai befolyásra tett szert az afgán parlamentben, és a legújabb hírszerzési jelentések szerint Kohisztáni együttműködött a tálibokkal annak érdekében, hogy a tervezett amerikai csapatkivonás előtt Nangarhar tartományban és a környékén megszilárdítsa növekvő katonai erejét.

Nyilvánvaló volt, hogy az amerikai erők kivonására nem kerülhet sor, ha a HIK és a tálibok katonai akcióba kezdenek. Ezért aztán Kohisztánit el kellett távolítani, mielőtt úgy megerősödne, mint a Hizb-i Iszláminak a Hindukus-térségben működő Gulbuddin-frakcióját (HIG) vezető, mára igen kellemetlenné vált Gulbuddin Hekmatjar. Az elmúlt évben a HIK és a HIG parlamenti befolyása egyaránt jelentősen megnövekedett, és mindkettő hevesen ellenezte az afgán–amerikai kapcsolatok szorosabbra fonását.

Sandra eloltotta hamvadó cigarettacsikkét, elnyúlt a helikopter padlóján, becsukta a szemét, és elégedetten elmosolyodott. Előző éjszaka, még a Dzsalálábád melletti légi támaszponton titokban összejött a rangerek vezetőjével, Sean Bordeaux századossal. Mindketten nagyon vágytak erre a légyottra, hiszen mindkettejük házastársa katona volt, és a világ másik végén állomásozott. Hat hónap várakozás mindenkinek nagy megpróbáltatás volna, de az ő helyzetüket csak tovább súlyosbította a munkakörükkel járó rendkívül stressz, no meg a kettejük közötti szokatlanul erős vonzalom, amelyért ugyebár az anyatermészeten kívül senki sem okolható. A szexuális feszültség azonban mostanra eloszlott, kitisztult a fejük, és mindketten újra minden erejükkel a küldetésre összpontosítottak.

– Van valami híred Bethről? – kérdezte Sandra.

Mitchell ült, és a reggeli napsütésben hunyorogva figyelte, ahogy a rangerek újra felveszik pozícióikat, és ki tudja, hányadszor megint hozzáfognak, hogy „beszivárogjanak” a faluba. A kiképzési gyakorlat biztonságáért kizárólag ők ketten feleltek Sandrával. Mitchell elgondolkodva pöfékelt a cigarettájával; a feleségére gondolt, aki egy héten belülre várta a babájukat.

– Igen, tegnap este beszéltünk – felelte. – Azt mondja, most már bármelyik pillanatban megtörténhet. Ki tudja, lehet, hogy időközben már apa is vagyok! Hogy lehet, hogy nektek Johnnal nincs gyereketek?

Sandra ránézett a férfira: – Úgy nézek én ki, mint aki készen áll arra, hogy gyerekei legyenek?

Mitchell felnevetett. – Hát igen, nálatok egy kicsit másképp megy.

– Hát, így is mondhatjuk – felelte a lány, és felkönyökölt. – Jó, ha négy hónapot töltünk együtt évente. Néha azon gondolkodom, hogy miért is…

Ebben a pillanatban géppuskasorozat csapódott a Black Hawk orrába, és a fejük mellett golyók fütyültek el a levegőben.

– Mi a fasz! – kiáltott Mitchell, és megragadta az M4-esét. – Megtámadtak minket!

– Vigyázzatok! – kiáltotta egy ranger a makettfalu túlsó oldalán.

Az első aknák fülsiketítő robajjal a földbe csapódtak. Újabb két sorozat, és a műfalu épületei kártyavárként omlottak össze. A legközelebb álló két ranger talpra ugrott, és rohanvást igyekezett a Black Hawk felé. A következő akna előttük csapódott be, és a két katona eltűnt a föld felszínéről.

– Jézus Krisztus! – Sandra bekúszott a pilótafülkébe. – Honnan a picsából kerültek ezek elő? A semmi kellős közepén vagyunk!

– Valahogy a levegőbe kell emelnünk ezt az ócskavasat. – Mitchell bemászott a Sandra mögötti lövészfülkébe. – Itt tökéletes célpontot nyújtunk a rohadékoknak!

A négy megmaradt ranger hanyatt-homlok rohant a helikopter felé, de még mindig száz méterre voltak, amikor Sandra a pilótafülkében beindította a motort, és a propellerek pörögni kezdtek. – Hatvan másodperc, és indulhatunk!

– Nincs hatvan másod…!

A helikopter farkába akna vágódott. A becsapódás olyan erejű volt, hogy az egész járművet megpördítette a tengelye körül. Mitchell nekiesett a válaszfalnak, és felhasadt a feje, Sandra pedig átrepült a székéből a pilótafülke túloldalára. Körülöttük vadul kerepeltek a kézifegyverek. A helikopter törzsét golyók ütötték át. Sandra megpróbálta működésbe hozni a rádiót, hogy segítséget kérjen.

– Nem működik! – kiáltotta kétségbeesetten. Mitchell megragadta a lány karját. – Ki kell szállnunk! – Golyósorozat érte a mellkasát, és holtan rogyott össze.

Bordeaux százados közben elérte a helikoptert, galléron ragadta Sandrát, és az ellenséges golyózáporral mit sem törődve igyekezett kirángatni őt a gépből. Mindkettejüket találat érte, és kizuhantak a helikopter nyitott ajtaján. A még életben maradt másik három ranger, amennyire tudott, fedezékbe vonult a sziklák között, de úgy tűnt, minden oldalról körülzárták őket, és elég reménytelennek látszott a helyzetük.

– Sikerült segítséget hívni? – kérdezte Bordeaux, és tüzet nyitott a közeli rekettyésre, hogy távol tartsa az ellenséget.

– Első dolguk volt, hogy szétlőjék a rádiót – zihálta Sandra, akinek éles fájdalmat okozott a combját ért találat. – Szerintem csontot ért a golyó, Sean. Bazd meg! Úgy fáj, mint az istenverés!

Bordeaux Sandra kezébe nyomta Mitchell M4-esét, majd félig vonszolva, félig cipelve a lányt, megindult vele a sziklák felé, ahol az emberei a karabélyuk agyával igyekeztek magukat minél jobban beásni. – Nem akármilyen szarban vagyunk, srácok! Nincs fedezékünk, és nincs hová visszavonulnunk.

Egyikük máris munkához látott, hogy érszorított helyezzen Sandra lábára. A lányt a sokkhatástól ájulás környékezte.

– Muszáj lesz gyorsan kitalálnunk valamit! – jegyezte meg az egyik ranger. – Ha kivárjuk, amíg korrigálják az aknavetőiket, nekünk annyi!

– Már rég megölhettek volna, ha akarnak – felelte Bordeaux. – Élve kellünk nekik.

– Legalábbis Sandra – szólt egy Tornero nevű őrmester.

– Legalábbis ő – köpött ki undorral Bordeaux. A rádiósukat miszlikbe szaggatta egy akna, és egy teljes órába, talán kettőbe is beletelhet, mire újabb helikoptert küldenek a megmentésükre. Ennek elvileg kiemelten biztonságos területnek kellene lennie, eleve ezért is esett a választás erre a vidékre. Itt valami nincs rendben!

– Nem is tudom, srácok, de úgy érzem, mintha ezek itt vártak volna ránk.

– Hát, amennyit ezek a főhadiszálláson összelocsogtak erről a gyakorlatról, kurvára nem csodálkoznék rajta! – dünnyögte Tornero, miközben pamutvattát gyömöszölt a vállsebébe.

– Micsoda kibaszott pech, hogy nő is van köztünk! – dühöngött Bordeaux.

– Talán eladhatnál nekik – nyögte Sandra, aki olyan rosszul volt, hogy alig tudta leküzdeni a hányingerét.

Most minden korábbinál hevesebben záporoztak a golyók, és kénytelenek voltak hassal a földre tapadni, miközben az ellenség egyre közelebb araszolt hozzájuk.

– Legalább húszan vannak! – kiáltotta az egyik ranger, aki viszonozta a tüzet, és végre sikerült is megölnie az egyik ellenséget. – Teljesen körülzártak minket!

Bordeaux tudta, hogy kifutottak az időből. Vagy megadják magukat, vagy kitörnek a gyűrűből, ez utóbbira azonban csak annak árán lett volna lehetőség, ha Sandrát hátrahagyják.

– Őrmester, maguk hárman próbáljanak meg kitörni! – adta ki az utasítást. – Ha sikerül, induljanak el észak felé, amíg baráti területre nem érnek! Nincs más megoldás. Ezeknek nem adhatjuk meg magunkat!

Tornero összenézett a másik kettővel. Mindegyikük a fejét rázta. Tornero visszanézett Bordeaux-ra, és elvigyorodott. – Azt hiszem, inkább maradnánk, százados.

– Azt mondtam, húzzák el a seggüket!

Tornero gyorsan felpattant, elhajított egy gránátot, majd újra lekushadt. – Ha megérjük, hadbíróság elé állíthat minket, uram, de mi akkor is maradunk.

– Makacs faszok! – morogta Bordeaux, és arrébb kúszott, hogy jobban szemügyre vegye a tőlük északra emelkedő természetes fedezéket. Három ellenséges katona már egész közel járt hozzájuk, és amint meglátták, hogy kidugja a fejét, tüzet nyitottak rá. Bordeaux a kezében szorongatott kézigránátból kitépte a sasszeget, és elhajította a gránátot, majd négykézláb visszamászott a többiekhez. Közben több találat is érte: egy a karján, egy másik a hátán lévő bór-karbid ballisztikus lapon. A gránát éles süvítő hangot hallatva felrobbant; nyomában leszakadt testrészek repkedtek a levegőben. Bordeaux és emberei feltápászkodtak, és vadul tüzelni kezdtek mind a négy égtáj irányába. Az ellenség eközben egyre közelebb nyomult hozzájuk.

Az egyik ranger találatot kapott az arcán, és hanyatt vágódott.

Felismerve, hogy már csak másodperceik vannak hátra, Bordeaux kilőtte az M4-ese teljes tárát, majd kirántotta az M9-es pisztolyát, és Sandrára szegezte a fegyvert.

A nő rákacsintott, és a kezével eltakarta a szemét.

A férfinak eszébe jutott az előző éjszaka, és egy másodperc töredékéig habozott. Aztán meghúzta a ravaszt.

A következő pillanatban egy 7,62 mm-es lövedék szétroncsolta a halántékát. Elvágódott, és a Sandrának szánt pisztolygolyó ártatlanul a földbe fúródott.

Tornero őrmester megpördült, és egy géppisztolysorozattal lágyéktól torokig valósággal kettéhasította Bordeaux gyilkosát. Közben őt is számos találat érte a páncélján, a végtagjain és a hasa tájékán. Négykézlábra esett, és vért okádott, majd a rázúduló golyózáporban kétségbeesetten odamászott Sandrához, hogy a testével fedezze a lányt.

Sandra igyekezett kiszabadítani Tornero pisztolyát a pisztolytáskából, amikor egy tálib harcos sötét alakja eltakarta előle a napot. A férfi rálépett a kezére. Kivette a pisztolyt a kezéből, és odahajította az egyik emberének, majd félrelökte Tornero élettelen testét. Nyugodt hangon, pastu nyelven beszélt. Utasította embereit, hogy szedjék össze a földön heverő amerikai fegyvereket. Gyorsan begyűjtötték a rangerek páncélját, lőszerét, csizmáit, pénzét, óráját, dögcéduláját – mindent.

A mély sokkhatástól Sandra valami ködön keresztül, halványan észlelte, hogy egy zömök, izmos férfi felemeli a földről, és a vállára kapja. Egy pillanatra kinyitotta a szemét, és látta maga alatt fogvatartója lépkedő, szandálos lábát.

A nap hátralévő részét meneteléssel töltötték. A foglyot felváltva cipelték, amíg el nem érték a pakisztáni határvidék hegyeit. Már sötét volt, amikor Sandra arra ébredt, hogy egy kisteherautó hátsó részében zötykölődik. A kocsi a Hindukus-hegyvidéken kapaszkodott felfelé. Azt motyogta nekik, hogy fázik, mire valaki, aki a jelek szerint beszélt angolul, nyomban ráterített egy takarót.

Amikor legközelebb felébredt, erős fény ragyogott a szemébe. A kisteherautóból egy furnérlemez-szerűségen félhomályos kunyhóba cipelték. Úgy érezte, tűket szurkálnak belé. Aztán egy fémpálcát nyomtak a lábsebébe, ami éles fájdalmat okozott – fel is sikoltott. Egy bivalyerős férfi lefogta, amíg a golyót eltávolították, és a sebet összevarrták. Aztán piszkos, barna zsákot húztak a fejére, visszavitték az autóba, és újra útnak indították.

Később éjszaka a zsákot eltávolították, és annyi vizet diktáltak bele, amennyit magától biztos nem ivott volna meg, miközben egy vakítóan erős elemlámpával mindvégig belevilágítottak az arcába. Köhögött és fuldoklott, igyekezett lenyelni mindent, amit a szájába töltöttek. Végre elvitték az edényt, és új zsákot húztak a fejére. Egy örökkévalóságnak tetsző idő után a kisteherautó megint megállt, és újra becipelték egy épületbe, ahol hozzákötözték egy faágyszerű alkalmatossághoz.

Amikor reggel felébredt, égett és lüktetett a lába. Rájött, hogy még mindig az ágyhoz van kötve, de a bakancsát és a repülő-egyenruháját elvették, és egy durva anyagból készült, piszkosfehér köpenyt adtak rá. Egy negyven körüli férfi ült az ágya mellett. Az arcához képest túlméretezett, fekete keretes szemüveget viselt, és a Koránt olvasta. A muszlim egyházi emberek fehér dzsabbáját viselte. Gondosan ápolt fekete szakállába ezüst szálak vegyültek.

A férfi felnézett. Kettejük pillantása találkozott. A férfi lassú mozdulattal becsukta maga előtt az asztalon fekvő Koránt. – Felébredt hát – mondta jó angolsággal.

– Szeretném visszakapni az egyenruhámat – szóltak a lány első szavai.

A férfi levette, összehajtotta a szemüvegét, és eltette a köpenye zsebébe. – Elégettük – felelte. – A lábát meggyógyítottuk. Maga távol van a barátaitól. Nagyon távol. Itt nem találják meg. Aszif Kohisztáni vagyok a Hizb-i Iszlámi Khalisztól. Én volnék az a politikai vezető, akit maga és a barátai törvénytelenül el akartak rabolni a falujából, Nangarharból.

– Brux – mondta Sandra. – Sandra J., altiszt. 280-76-0987.

A férfi kedvetlenül elmosolyodott. – Ennyit már én is tudok. – Egy asztalfiókból elővett egy maroknyi dögcédulát – Sandra halott bajtársaié voltak –, és kiválasztotta közülük az övét. – Azt is tudom, hogy maga katolikus. Mit tud arról, mik a CIA szándékai a pártunkkal? Terveznek ellenünk katonai támadást?

– Megtenné, hogy eloldoz? – kérdezte Sandra, akinek teljesen kiszáradt a szája.

A férfi félretette a dögcédulákat. – Ugye tudja, hogy előbb-utóbb úgyis mindent kiszedek magából, amit tudni akarok? – magyarázta türelmesen. – Jobban járna, ha most rögtön elmondana mindent. Ezzel sok kellemetlenségtől kímélhetné meg magát.

– Közönséges pilóta vagyok – bizonygatta a lány. – A CIA nem köti az orrunkra a terveit. Azt sem tudom, miért magát szemelték ki célpontnak. – A legnyomasztóbb, hogy a színtiszta igazságot mondta. Fogalma sem volt, hogy a CIA miért éppen Kohisztánit pécézte ki, és hogy készült-e katonai akció.

– Maga nem közönséges pilóta – vágott vissza a férfi, és felvette az asztalról a lány Night Stalker-es váll-lapját. – Maga ezek közé való. Jól ismerjük ezt a nevet. Adok magának még egy utolsó esélyt, hogy elmondja, amit tud. Utána behívom Rameszt.

– Kérem, higgyen nekem! – rimánkodott a lány. – Semmit sem tudok. Ha tudnék, elmondanám. Szarok a CIA-ra!

– Nem ezt a választ vártam.

– Azt akarja, hogy kitaláljak valamit? – kérdezte tehetetlenül, és lázasan igyekezett felidézni a kiképzése idején átélt próbavallatások tapasztalatait. Kohisztáni ekkor az ágy alá nyúlt, előhúzott egy addig ott rejtőző fahusángot, és egykedvűen hatalmasat húzott a lány sebesült lábára.

Iszonyú fájdalom hasított bele. Alig tudta elfojtani a torkából felszakadni készülő sikolyt. Mélyen, zihálva szedte a levegőt, és ívbe feszült a teste. Próbálta magát felvértezni a következő ütésre, bár tudta, hogy minden igyekezete hasztalan: ilyen fájdalomra nem lehet felkészülni.

Kohisztáni újra ütésre emelte a husángot.

– Hagyja abba – mindent elmondok!

A husáng újra lesújtott, ezúttal valóban brutális erővel. Sandra felüvöltött kínjában. Azt hitte, menten elájul. A harmadik ütés után már végképp minden önuralmát és szégyenérzetét elveszítve, hangosan zokogott-szűkölt a fájdalomtól. Megeredt a nyelve, s mindenféle légből kapott információt összehordott, csak hogy elejét vegye a negyedik ütésnek.

Kohisztáni megtorpant, és fintorogva hajította el a husángot. – Látja, milyen értelmetlen… milyen hiábavaló volt a szenvedése?

Sandra lehunyta a szemét, s amennyire tudta, igyekezett magába fojtani a sírást, és megőrizni azt a keveset, ami a méltóságából még megmaradt.

– Nyisd ki a szemed! – parancsolta a férfi, és lenézett rá. – Tudod, miért szenved a hazád vereséget Afganisztánban? A rettenthetetlen kapitalisták azért kapnak ki, mert nőket küldenek a csatába. Most pedig beküldöm Rameszt. Ő majd kideríti, hogy igazat mondtál-e nekem – mondta, és faképnél hagyta a lányt.

Néhány másodperccel a távozása után egy brutális külsejű, bősz arcú férfi lépett a szobába. Barna vászontáska volt nála, amely fémes koppanást hallatott, amikor elhelyezte az asztalon.

Sandrába rettenetes félelem nyilallt bele. Becsukta a szemét, és megpróbált eltűnni a föld színéről.

3.

MONTANA

Gil és Marie éppen friss szénát terített szét az istállóban, amikor Gil mobiltelefonja megszólalt. Az anyósa hívta, mondván, hogy valaki keresi a vonalas telefonon.

– Mindjárt jövök – szólt oda a feleségének, és zsebre vágta a telefont.

Marie még csak fel sem nézett, tovább bíbelődött a szénával.

– Valószínűleg semmi, kicsim.

Erre az asszony mégis megállt, és ránézett. – A haditengerészetnél nincs olyan, hogy semmi. Alig egy hónapja vagy itthon, és abban maradtatok, hogy kettő jár neked. Ne mondd már, hogy elsüllyed a hajójuk, ha Gil Shannon nincs a fedélzetén!

A férfi elvigyorodott: Marie pontosan tudta, hogy a férje nem matróz.

– Nos, elég jól úsznak… de a legénység nem hajlandó eltávolodni a parttól, ha én nem vagyok a fedélzeten.

A nő a fejét csóválta, és visszament dolgozni. Már korántsem volt annyira elragadtatva férje szarkasztikus humorától, mint egykoron.

Gil a konyhaasztalon találta a vezeték nélküli telefont. Tárcsázott, és kilépett a hátsó verandára. – Shannon vagyok.

– Gil, itt Hal. Valami történt, és azt gondoltam, elég fontos ahhoz, hogy értesítselek. Vissza tudsz hívni a műholdas telefonon? – Halligan Steelyard hajómester szintén a DEVGRU, más néven 6. SEAL-osztag, SEAL Team Six tagja, és nem mellesleg Gil egyik legközelebbi barátja volt. Chester Nimitz még pelenkát viselt, amikor ő már javában a haditengerészetnél szolgált, és valóságos intézménynek számított a SEAL-esek között.

– Adj egy percet! – Gil letette a telefont, és átment a hálószobába, ahol a biztonságos műholdas telefont tartotta. Most erről hívta vissza Steelyardot. – Szóval, mi a helyzet?

– Elnézést, hogy otthon zavarlak ilyesmivel – szabadkozott Steelyard. – Tegnap Nangarhar tartományban, Dzsalálábádtól délre rajtaütöttek Sean Bordeaux-n és öt emberén, és mind egy szálig elintézték őket.

Gil számos alkalommal dolgozott együtt Bordeaux-val, és baráti viszonyt ápolt vele, de a halála mégsem az a fajta hír volt, ami miatt egy olyan fickó, mint Steelyard, a világ másik végéből fontosnak tartotaná riasztani őt.

– És mi van még, hajómester?

– Ugyanezen rajtaütés alkalmával fogságba esett egy Night Stalker-pilóta is – folytatta Steelyard. – A tálibok a földön, a rangerek gyakorlatozása közben kapták el a madárkát, a másodpilótát is beleértve mindenkit kinyírtak, a holttesteket pedig lecsupaszították. Nagyon gázos ügy, mert a foglyul ejtett pilóta nő, ráadásul csinos, huszonkilenc éves… az egyetlen női Night Stalker-es. Ez nem mutat majd jól a médiában, különösen amikor az al-Dzsazíra vérben ázva mutogatja a pipit. Gondoltam, figyelmeztetlek, mert szerintem csak idő kérdése, és keresni fog a SOG.

A SOG a CIA különleges műveleti osztálya, az egykor hírhedt, mostanra már megszüntetett MACV-SOG továbbfejlesztett változata, amelynek annak idején Gil apja is tagja volt. Bár a CIA a SOG-on keresztül még most is – akárcsak a vietnami háború idején – az amerikai hadsereg minden részlegéből toborzott embereket, a modern CIA-nek már nem volt szabad saját, „házon belüli” specialistákat alkalmaznia. Így aztán a specialistákat, amilyen Gil Shannon is volt, sokszor a kijelölt különleges műveleti egységekből (Special Mission Unit, SMU) ráncigálták elő bizonyos egyszemélyes műveletekre. Ezek annyira titkosak voltak, hogy még a különleges egységek tagjai sem értesültek róluk… legalábbis hivatalosan nem.

Gil jelenlegi, elsődleges kijelölt egysége a DEVGRU volt, akárcsak Steelyardé. A DEVGRU, amelynek az Egyesült Államok kormánya még a létezését is tagadta, csak az egyike az amerikai hadseregen belül működő négy SMU-nak. A többi három a szárazföldi erők égisze alatt működő Delta Force és a hírszerzési támogató egység (Intelligence Support Activity), valamint a légierőhöz tartozó 24. különleges műveleti egység (24. Special Tactics Squadron).

Gil a zakója zsebében kitapogatta a dohányt. – Konkrétan Sandra Brux, altisztről beszélünk, főnök?

– Igen. Ismered őt?

– Néhány bevetésen ő volt a pilótánk – felelte Gil. – Szétmarcangolják, főnök. Hogy történhetett ilyesmi?

– Jelenleg is folyik a CID-vizsgálat – válaszolta Steelyard. A CID a hadsereg bűnügyi nyomozóparancsnoksága (United States Army Criminal Investigation Command), amelyet eredetileg Pershing tábornok az első világháború alatt, bűnügyi nyomozóosztály (Criminal Investigative Department) néven hozott létre. Az egyszerűség kedvéért az ügynökséget még mindig CID-ként emlegette mindenki. – Biztos, ami biztos, beszéltem a NCIS-nél dolgozó emberünkkel, aki ismeri az ügyet. – A NCIS a Haditengerészet Bűnügyi Nyomozószolgálata (Naval Criminal Investigative Service). – Az illető azt mondja, hogy a CID most vette őrizetbe a pakisztáni hírszerzés egyik emberét, aki információt szolgáltatott a másik oldalnak. Az a gyanúm, hogy az ellenség tőle tudhatta meg, hogy a hadsereg el akar rabolni egy veszélyesnek tartott, magas beosztású al-kaidás imámot. Figyelj, néhány napon belül visszajelzek az ügyben, jó?

– Részemről oké, főnök. És kösz a figyelmeztetést!

– Nem tesz semmit.

Gil visszament az alsó szintre, ahol az anyósa éppen szendvicseket készített. – Köszönöm, hogy szóltál, mama.

Anyósa elmosolyodott: – Megint itt hagysz bennünket? – A hatvanöt éves, alacsony termetű, ősz hajú Janet ugyanúgy copfba fonva viselte a haját, mint a lánya és a többi lovas asszony.

– Nem – felelte a férfi. – Csak tájékoztattak valamiről, hogy naprakész legyek.

– És szerinted ezt Marie beveszi? – kérdezte Janet.

Gil elnevette magát. – Akad olyasmi, amit ti ketten ne osztanátok meg egymással?

Janet a fejét rázta, és a veje elé helyezett egy tál marhahúsos szendvicset, burgonyacsipsszel. – Kérsz hozzá egy sört?

– Igen, kérek szépen – felelte a férfi, és közben azon morfondírozott, hogy bárcsak ne ismerné Sandra Bruxot. Alig fél éve egy este jót nevetgéltek egymással azon, hogy milyen nehéz dolog is egy házasságot egyben tartani.

Később aznap éjjel, amikor a vacsora végeztével az anyósa elmosta az edényeket, és lefeküdt aludni, Gil magára maradt a nappaliban. Letelepedett a kandalló mellé a hintaszékbe, és sodort magának egy cigarettát.

Kisvártatva Marie is csatlakozott hozzá, és kezében egy pohár fehérborral letelepedett mellé. – Már láttalak ilyennek – mondta csendesen. – Ma elvesztettél egy barátot, ugye?

Felnézett a cigarettájából. – Sajnos még ennél is rosszabb történt.

– Hogyhogy?

– Tegnap a tálibok elfogták az egyik helikopterpilótánkat. – Megnyalta, és a helyére simította a cigarettapapír szélét. Olyan tökéletesre sikerült, hogy gyárilag sem lehetett volna különbet készíteni. – Egy Night Stalker-est. Hatalmas diadal ez az ellenségnek. Majdnem olyan jó, mintha egy SEAL-est vagy egy zöldsapkást ejtettek volna foglyul.

– És te, gondolom, ismered a pasast.

– Egy lányról van szó – felelte csendesen, a szájába dugta a cigarettát, és rágyújtott. – Huszonkilenc éves. Csinos. Ha a média megneszeli, iszonyú tűzijáték lesz az ügyből.

Marie bólintott, és kortyolt egyet a borból. – Egy újabb Jessie Lynch – dünnyögte szomorúan. – Szóval mikor indulsz?

– Nem ezért hívtak.

– Nem ezt kérdeztem tőled – felelte Marie.

A férfi a cigarettát tartó kezét a halántékához szorította: – Még azt sem tudják, hol van a lány, bébi.

Marie sóhajtott, félretette a borospoharat, és megdörzsölte a térdét.

– Gil, sajnálom, de többet nincs türelmem ezekhez a kis köntörfalazásokhoz. Most akkor mész vagy sem?

A férfi ránézett, és szinte suttogva felelte: – Ez az életem, kicsim. Nem tudom megmagyarázni, de úgy érzem, ezenkívül csak egyetlen dolog éltet: az irántad érzett szerelmem. Vajon hogy lehet ezt a két dolgot kibékíteni egymással?

Marie letörölte a szemébe toluló könnyeket. – Hát az én lelki békémmel mi a helyzet?

Gil lesütötte a szemét, nem állta az asszony tekintetét. Ő volt az egyetlen ember a világon, akinek meghajolt a felsőbbsége előtt. – Ez jogos kérdés – ismerte el. – Ha azt kéred, hogy várjam meg a hívást, megteszem. Könnyen lehet, hogy még egy hónapba is beletelik… valószínűleg így is lesz.

– Nézz rám! – mondta a nő. – Te vagy a legjobb a szakmádban, nem igaz?

– Igen, hölgyem, azt hiszem, az vagyok – felelte egy pillanatnyi mérlegelés után.

A nő felemelte a poharát, kiitta a bort, aztán kivette a férje kezéből a cigarettát, mélyet szippantott belőle, majd visszaadta. Kifújta a füstöt, és belebámult a kandalló lángjaiba. – Az a lány mindent kockára tett az országáért, és most az élete rémálommá változott. Azt gondolom, hogy cserébe ő is a legjobbat érdemli, amit ez az ország adni tud neki. – Ránézett. – Ám ezúttal meg kell ígérned valamit. Ígérd meg, hogy élve jössz haza! Különben nem kapod meg az áldásomat.

Gil elfintorodott, hogy elnyomjon egy mosolyt. Tudta, hogy a felesége sarokba szorította. – Megígérem.

– Mit ígérsz meg? – kérdezte Marie, és felvonta a szemöldökét.

– Megígérem, hogy élve jövök haza.

– És be is tartod az ígéreted. Különben, ha egyszer a mennyországba jutok, nem állok szóba veled. Legalább ezer évig nem szólok hozzád, Gil Shannon. Érted, amit mondok?

– Jézus Krisztus! – motyogta a férfi. – Olyan sokáig?

– Érted, amit mondok?

– Igen, asszonyom, értem… és elhiszem, hogy komolyan is gondolja.

A nő felállt a kandalló mellől, és megigazította a farmeringét. – Ajánlom is. Most pedig felmegyek, és megfürdöm. Ébren leszel még, amikor végzek?

Gil felnézett rá, és elmosolyodott. – Attól függ. Előleg gyanánt kapok egy puszit, mielőtt felmész?

Marie odahajolt, és szenvedélyesen szájon csókolta a férjét. Aztán sarkon fordult, és kiment a szobából.

4.

AFGANISZTÁN,

Nurisztán tartomány, Vaigal falu

Sandra másnap reggel a szomszéd szobában tartózkodó két férfi heves szóváltására ébredt. Egy szót sem értett abból, amit beszéltek, de sejtette, hogy ő a vita tárgya. Már eloldozták az ágytól, de ez mit sem számított. A lába ekkorra annyira begyulladt, hogy úgysem tudott volna elszökni vagy elbújni, ráadásul se zoknija, se cipője nem volt. Étel gyanánt valami nehezen meghatározható eredetű dolgot adtak neki. Ő kecskepörköltre gyanakodott. Ennél sokkal inkább aggasztotta, hogy a víz meglehetősen rossz ízű volt. Tudta, hogy ha bélfertőzést kap, neki befellegzett, de nem volt választása: inni muszáj volt.

Azon tűnődött, hogy vajon a férje, John értesült-e már az eltűnéséről. Kételkedett benne. A férfi volt az egyetlen hozzátartozója. A Fülöp-szigeteken állomásozott, ahol pilótaként a légierő teherszállító repülőgépein teljesített szolgálatot. Sandra tudta, hogy a férjét nem fogják olyan sürgősen tájékoztatni az elrablásáról, mint hasonló esetben tennék egy civillel. Majd alkalomadtán közlik vele, ha éppen úgy tartja a kedvük. Sandra nem volt ostoba. Tudta, hogy a Külügyminisztérium megpróbálja manipulálni a sztorit, de az sem kizárt, hogy titokban tartják az ügyet. Gyaloggá vált egy nagy sakkjátszmában, és nem sok esélyt adott magának, pláne hogy nem volt nagyobb családja, amely nyomást gyakorolhatott volna az érdekében. Azzal is tisztában volt, hogy a Hindukus-térségben még egy muszlim nő is kevesebbet ér, mint egy jó hátasló. Ráadásul ő katolikus, aminél már csupán az lehetne rosszabb, ha zsidó.

A szíve mélyén azt gondolta: az egyetlen esélye, hogy élve hazakerüljön, az, ha a különleges egységek tagjai, akikkel pilótaként együtt dolgozott, nem egykönnyen törődnek bele, hogy ne tegyenek semmit társuk megtalálása és megmentése érdekében.

Egyszerre valaki olyan erővel rúgta be az ajtót, hogy kiszakadt a keretéből, és döngve a földre zuhant. Egy szakállas férfi viharzott be a szobába, akit Sandra addig még nem látott. A fején pakolt, az afgán nép hagyományos fejfedőjét viselte. Rendkívül feldúltnak látszott. Egyenesen a lány ágyához lépett, és megragadta a ruhája szegélyét. Sandra eleinte nem állt ellen – azt hitte, a férfi csak a lőtt combsebét akarja ellenőrizni. Ehelyett az illető egészen a derekáig feltépte a ruhát, miközben egy váratlanul felbukkanó másik férfi igyekezett két vállra fektetni a lányt.

Sandra sikított és rugdalózott, és addig kapkodott a szakállas ember arca felé, amíg sikerült a hüvelykujját alaposan belemélyesztenie a szemgödrébe. A második férfi erre úgy torkon vágta, hogy elakadt a lélegzete. A szakállas a szeméhez kapott, és eltántorgott az ágytól. A szoba egyszerre megtelt kiabáló férfiakkal. Többen a lányra nehezedtek, és az ágyhoz kötözték. Aztán letépték a ruháját. A még mindig levegő után kapkodó Sandra anyaszült meztelenül feküdt előttük.

A férfiak fogdosták és gúnyolódtak rajta. Ő lehunyta a szemét, és kényszerítette magát, hogy ne sikítson. Jól tudta, hogy ez csak olaj volna a tűzre. A szakállas férfi nem vett részt az általános vigasságban. Félretolta a többieket az útból, és fenyegetően a lány fölé tornyosult. A jobb szemgolyója véres volt. Átkurjantott a másik szobába, mire megjelent egy férfi videokamerával, a többiek pedig elhagyták a helyiséget. Ekkor a szakállas letolta a nadrágját, és rávetette magát a lányra. Közben ismeretlen nyelven folyamatosan szidalmazta őt. Sandra ekkor mégis sikoltozni kezdett.

Tíz perccel később a szakállas férfi, bizonyos Naím, már egy asztalon ült a szomszédos szobában. Igyekezett a fejét egyenesen tartani, hogy a mellette álló fiatal nő, akinek a fél orra hiányzott, megvizsgálhassa a szemét.

– Szerencsés vagy – jegyezte meg csendesen a nő. – Ha a sérülés csak egy kicsit is közelebb ér a retinához, meg is vakulhattál volna.

Naím ellökte magától. – Ne mondd, hogy szerencsés vagyok, Badira! Azt áruld el, mi a teendő, hogy behegedjen a seb!

– Vannak szemgyógyszerek – magyarázta a lány –, de nem itt, nálunk. Nem tehetsz mást, mint hogy kötést viselsz, amíg meg nem gyógyul.

– Rendben. Takard el az arcod! – utasította undorodva, és felállt az asztaltól.

Badira engedelmesen a megcsonkított orra elé vonta hidzsábját, hogy csak a szeme látszott ki. Nem kellett csadort vagy burkát viselnie a faluban, mert nővérként dolgozott, és a férje meghalt. Az orrát a férje vágta le, nem sokkal az után, hogy összeházasodtak, amiért nem akart burkát hordani.

Szerencsére a férfi néhány évvel később egy légi támadásban életét vesztette a pakisztáni határ közelében. Az övék is kényszerházasság volt, csakúgy, mint az afgán házasságok hetvenöt százaléka.

Egy idősebb férfi lépett be a szobába. A tálib férfiakon idegesség futott át, de Naím lecsendesítette őket. – Ne is törődj vele, öreg. El van rendezve a dolog.

Az öreget Szabil Nurisztáninak hívták; ő volt a falu feje. – Most pedig vidd el innen a nőt, amilyen messzire csak lehet! – követelte. – Különben a nyakunkra hozza az amerikaiakat, és valamennyiünket megölnek.

– Nem! – csattant fel Naím. – Megmutatjuk nekik a videót, és ők majd váltságdíjat fizetnek a kiszabadításáért. Máskor is így történt.

– Jobb lesz, ha használod a fejed! – figyelmeztette Szabil, és beljebb lépett a szobába. – Kohisztáni nem adott engedélyt arra, hogy váltságdíjat kérjünk. Csak annyit mondott, hogy…

– Aszif Kohisztáni itt nem parancsol! – kiáltotta Naím. – És a Hizb-i Iszlámi sem! Itt én parancsolok! Mi, tálibok parancsolunk! Mi ejtettük foglyul a nőt, és azt teszünk vele, amit a kedvünk tartja.

– Bolond vagy, ha ujjat húzol Kohisztánival. Nagy hatalmú ember.

Naím harciasan odacsörtetett hozzá. – Mit tesz a Hizb-i Iszlámi a faluért? Semmit! Kohisztáninak még annyi embere sem volt, hogy a rajtaütést megszervezze. Mit gondolsz, miért minket küldött ahelyett, hogy a saját embereit menesztette volna, mi?

Szabil rosszallóan csóválta a fejét. – Milyen szomorú. Túl hülye vagy ahhoz, hogy felfogd: ezek kihasználtak téged. Ti, tálibok semmit sem jelentetek a Hizbinek.

– Fogd be a szád, öreg. Kifelé innen!

Nurisztáni távozott, és Naím becsapta mögötte az ajtót. Az embereihez fordult: – Örülhet, hogy nem veretem meg. Dzsáfár, készíts öt példányt a videóról! Holnap kettőt elviszel a kabuli embereinknek. Majd leírom, milyen utasításokat kell követniük. Az amerikaiak hamarosan fizetnek a hitetlen nőért, és megint jó napok köszöntenek ránk. Lesz orvosságunk és fegyverünk. Meglátjátok. Most pedig mindenki lásson munkához!

A szoba kiürült, és Naím egyedül maradt Badirával.

– Egy darabig kihúzza még a nő? – kérdezte Naím.

Badira vállat vont. – Nem, ha a lába elfertőződik.

– Egy hétig elél még?

– Ha a láb fertőzött, akkor nem.

Naím elveszítette a türelmét: – És fertőzött a láb, vagy sem?

– Annak kell lennie – felelte a nő. – Nem kapott antibiotikumot.

– Akkor küldetek érte – mondta a férfi. – A nő a te felelősséged. Értetted?

– Igen.

– Akkor jó.

Kiviharzott az épületből, Badira pedig fogta az orvosi táskáját, és átment a másik szobába. Sandra még mindig az ágyhoz kötözve feküdt, és zokogott a szégyentől meg az undortól.

Jól hallotta a szóváltást. Azt feltételezte, hogy azon veszekednek, végezzenek-e vele. Nem is merte kinyitni a szemét, csak akkor, amikor Badira már óvatosan letelepedett az ágya szélére, és peroxidot öntött a gennyedző sebére.

Megpróbált megszólalni, de nem jött ki hang a torkán.

– Adok magának valamit, amitől jól alszik majd – mondta Badira enyhe brit akcentussal. – Össze kell szednie az erejét. A lába elfertőződött.

– Kérem, oldozzon el! – sikerült végre Sandrának kinyögnie.

Badira a fejét rázta. – Nem tehetem, de ne aggódjon! Aludni fog.

– Nem akarok aludni! – könyörgött Sandra. – Ki akarok jutni innen!

Badira elvesztette a türelmét. – Hallgasson ide! A kormánya fizet magáért, és akkor mehet isten hírével. Legyen türelemmel!

Sandra kétségbeesetten rázta a fejét. – Nem, maga nem érti! A kormányom nem fizet, különösen nem egy katonáért! Ha rajtuk múlik, itt döglöm meg!

– Nem vitatkozom magával! – zárta le a vitát Badira ellentmondást nem tűrőn. – Bevesz néhány tablettát, és elalszik. Azon leszek, hogy minél többet aludjon. Naím addig is békén hagyja majd. A hazája egy héten belül kifizeti a váltságdíjat, és akkor elmehet.

Látva, hogy Badirától nem remélhet irgalmat, Sandrát egyszerre elfutotta a düh. Ez sokkal erősebb érzés volt, mint a félelem. Nem volt kedve többet könyörögni. – Mit akar tenni a fertőzéssel?

– Naím hozat antibiotikumot.

Sandra figyelte, ahogy a nő ellátja a sebet, és új kötést készít. – Hol tanult meg angolul?

– Pakisztánban – felelte Badira. – Iszlámábádban orvosi egyetemre jártam, amíg a tálibok át nem vették itt a hatalmat. Akkor apám kényszerített, hogy térjek haza. – Azért hívták haza – de ezt már nem árulta el –, hogy hozzámenjen egy helyi vezetőhöz, aki komoly szerepet játszott a tálibok hatalomra kerülésében, és akinek az apja pénzzel tartozott. Tudvalévő, hogy azok, akik tálib vezetőknek tartoztak, nem sok jóra számíthattak.

– Kaphatnék valami más ruhát? – kérdezte Sandra.

– Betakarlak.

– És szeretném… – Sandra hangja akaratlanul is megbicsaklott. – Szeretnék megmosakodni.

Badira értette. – Akkor sem oldozhatom el, de én majd megmosdatom.

Sandra lehunyta a szemét, és nagy nehezen úrrá lett a sírhatnékján. – Köszönöm!

– Ne feledkezzen el arról, hol van! – korholta Badira, miközben az orvosi táskájában matatott. – Ez nem New York, hanem Afganisztán. Ha életben akar maradni, nem mutathat gyengeséget. Erősnek kell lennie, máskülönben itt meghal. – Szünetet tartott, és felnézett. – Érti, amit beszélek?

Sandra bólintott. – Mi a neve?

– Badira vagyok.

– Köszönöm, Badira! Megpróbálom.

Badira újra a táska tartalmával foglalkozott. – Tartok tőle, hogy megpróbálni nem lesz elég, Sandra Brux.

5.

AFGANISZTÁN,

dzsalálábádi légi támaszpont

Halligan Steelyard hajómester az importált Cohiba Robusto szivarját rágcsálta, és töprengve figyelte, ahogy a hidraulikus rámpát odaillesztik a C–130E katonai szállítórepülőhöz, majd felbukkan Gil Shannon hajómester, és vállán egy SR–25-össel leballag a rámpán. Gil felszerelésének egyéb darabjait – beleértve a .338 Lapua McMillan és a .308 Remington Modular mesterlövész puskát – a repülőgép rakterében helyezték el. A mintegy nyolcládányi cuccot egyelőre a személyzet gondjaira bízták. A félautomata, 7,62 mm-es, korlátozott hatótávolságú SR–25 mesterlövész puska járőrözésre is alkalmas volt.

Most, hogy a SOG kötelékébe tartozott, Gil valójában nem teljesített sok járőrszolgálatot, de amennyiben a légi támaszpontot támadás érné, az 5,56 mm-es NATO-tölténnyel működő, szabvány M4-es karabély helyett több hasznát venné egy olyan lőerejű fegyvernek, amilyen az SR–25-ös.

Nem is annyira magával az M4-es karabéllyal volt a gond, mint inkább a modern lőszerrel. Az 5,56 mm-es NATO-töltény nem ugyanazt nyújtotta, mint a vietnami háború kései szakaszában használt 5,56-os töltény. A mai NATO-töltényt arra a célra fejlesztették ki, hogy a legkorszerűbb orosz páncélt is átüsse, és a legnagyobb pusztító hatás érdekében a testben robbanjon fel. A tálib és az al-Kaida-harcosok azonban nem viseltek páncélzatot, így az M4-es lövedék nem robbant fel, sőt az esetek túlnyomó többségében el sem akadt, hanem akadálytalanul hatolt át az ellenségen, anélkül hogy leterítette volna. Persze a rosszfiú előbb-utóbb elvérzett, de mi haszna ennek, ha búcsúzóul még beléd ereszt egy sorozatot?

Gil kezet rázott Steelyarddal. – Hogy ityeg, főnök? – Azonos beosztásúak voltak, de a hatvanöt éves Steelyard jóval több időt töltött el szolgálatban, ráadásul Gil mindenkinél jobban tisztelte őt: ezért hívta főnöknek.

Az őszülő, acélos tekintetű Steelyard már az első öbölháborúban is szolgált. Jó, ha százhetven centi és hatvannyolc kiló volt, de a