144.000

J. T. COBBLER – RONNIE W. A.

J. T. COBBLER, RONNIE W. A.

144.000

COPYRIGHT: © Varga Judit, Bakos Anikó, 2023

KIADÁS: Book Dreams Kiadó©, 2023

BORÍTÓKÉP: Ronnie W. A.©, 2023

SZERKESZTŐ: Nemes István

KORREKTÚRA: Tímár-Kerekes Zoltán

ISBN 9789635862153

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része, semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Első fejezet

Az első hely nem a királyé

- CHRISTINE -

Reng a föld.

A saját sikoltásomra ébredek. Zale automatikusan fordul felém, és megnyugtatónak szánt mozdulatokkal simogatja a hátam. Gyűlölöm ezt a módszerét, ami minimálisan sem nyugtat meg, de már megszoktam a pánikrohamaimat és az éjszakai rémálmokat, ahogyan ő is.

A sikolyom még visszhangzik a fülemben.

– Csak egy rossz álom – mormogja Zale álomittasan.

Mondhat bármit, nem álmodtam. Azelőtt ébredtem, ahogy a ház, és benne minden rázkódni kezdett. Zale persze horkolt, semmit sem észlelt az egészből.

– Megnézem Laurát – húzódom el, és kimászom az ágyból. Leginkább azért, hogy minél távolabb kerüljek mellőle.

Ivott, már megint; sörszagú leheletének bűze szinte arcul csap.

– Nem szokott felébredni a sikoltozásaidra.

– Földrengés volt.

– Csak álmodtad, Christine.

Hülyének néz. Ismét. Minden alkalommal ezt teszi, ha ivott. Megkérdőjelezi a döntéseimet, elemezgetve a mélyére akar látni a problémáimnak, mintha ledoktorált volna pszichológiából. Anyám szerint ki kellene dobnom. Ideje lenne, hogy megszabaduljak Zale léleknyomorító szorításából, de nincs más férfi az életemben, és már jó mélyen belesüppedtem a kényelmes megszokásba. Biztonságosabbá teszi a rohanó napokat.

Gyenge vagyok, de nem hülye. Pontosan tudom, mit éreztem.

A lányom a folyosó végén lévő szobában alszik. Nem aggódtam túlságosan. Nyolc éves múlt, és általában úgy alszik, mint a bunda. Irigylem emiatt. Ahogy párnát ér a feje és lekapcsolom a lámpát a szobájában, ő már édesdeden durmol. Nem ébreszti fel semmi, még ágyúdörgés sem. Zale sokszor totál ugyanilyen, habár nincs köztük semmilyen rokoni kapcsolat.

Laura biológiai apja két év után lelépett; csak addig tartott a szerelme, amíg kiderült, hogy gyermeket várok. Úgy tett, mintha velem örülne, és eltette a terhességi tesztet a hátizsákjába kabalának.

Direkt azért vettem a rózsaszín kupakos csodát, hogy ne egyszerű vizeletsugaras pálcikát toljak az orra alá. Másnap reggel a Kedves eltűnt. Felszívódott. Először azt hittem, hogy valami baja eshetett. Mi mást gondolhattam volna? Szerelmes voltam belé, a föld fölött lebegtem egy rózsaszín boldogságbuborékban. Égre-földre kerestem az utcákon, a közösségi médiákban, az állítólagos munkahelyén – ahol persze soha nem is hallottak róla. Aztán jelentettem az eltűnését a rendőrségen. Mint kiderült: nincs olyan nevű ember, olyan születési dátummal és hellyel, mint akit én ismertem. A férfi a képeken a mobilomban és a szívemben csak egy kitalált alak volt. Valószínűleg várta odahaza az igazi felesége és átlag két és fél gyerek meg egy kutya. Ebbe az idillbe nem fértünk volna bele egy babával.

Néha gondolok rá. Sokkal jobban szerettem, mint Zale-t. Ő afféle szeretet pótlék, aki inkább az agyamra megy a gyakori piálásaival, ígérgetéseiével. Azonban Laura apjával ellentétben ő nem akart lekopni az istennek sem, holott – ha anyám a lelkemre beszélt pár hosszú hívásban – tucatnyi megjegyzést tettem már arra vonatkozóan, hogy értékelnék némi sörszagmentes időszakot az életemben.

Nem akartam feltétlenül megszabadulni tőle, nem nyaggattam, hogy elhúzhatna a fenébe. Maradjon csak! Pénzt ad haza, Laura szereti, és Zale is odáig van a lányomért. Miatta bármikor bevállalom akár a boldogtalanságot is. Egy jó apa fontosabb, mint egy álompasi, vagy a kiegyensúlyozottságom.

A folyosó csendes; Laura szobájának ajtaja résnyire nyitva. Az utcáról beszűrődő, éjjeli fényben látom, ahogy békésen alszik az ágyában. Barna haja kunkorodó csigákban szétterül a feje körül a párnán. Négy éve nem engedi levágatni a haját. Kitart azon elképzelése mellett, hogy a hajában varázserő rejlik, mint Aranyhajnak, és ha belenyírnánk ollóval, akkor odalenne a jósága, és csúnya, rút boszorkány válna belőle.

Hagytam, hadd nőjön a haja. Na, nem azért, mert aggódtam, hogy a boszorkánnyá változna. Gyönyörű gyermek, bájossá teszik a fenekéig rugózó, barna tincsek.

Elhúzom a függönyt, és kinézek az utcára. New York soha nem alszik. Mondhatni. Van egy rövid, két órás szakasz minden éjjel, amikor végre elcsendesednek az utcák és a szomszédok, de még nem keltek fel az első munkába indulók. Rápillantok Laura éjjeliszekrényén az ébresztőórára. A szemem előtt összemosódik a kijelzőn látható számok. Túl korán van, fókuszálni sem tudok. Mégis szokatlanul zajos minden az éjjeli idő ellenére. A szomszédos épületóriás ablakai mögött sorban kapcsolódnak fel a lámpák, sokan felhúzzák a redőnyöket. Feszülten állok. Mondhat akármit Zale, nem rémálmom volt, ezeket az embereket is felrázta valami.

De mi?!

Átölelem magam, és ekkor újra meghallom a morajlást. Nem tart sokáig, három-négy másodpercig csupán. Lehetne, akár távoli hangrobbanás is, az eget átszelő repülőgéptől, azonban ez a zaj biztosan alulról jött. Éltem már át földrengést; ezt a hangot. Nem tévesztem össze semmivel

1... 2... 3...

A morajlást pár másodperc múlva rengés követi. Nem akarok sikítani, nehogy felébresszem a lányomat. A számra tapasztom a kezem, nehogy kiadjak bármiféle hangot, a balommal ösztönösen megkapaszkodom az ablakpárkányba.

4... 5... 6...

Eszembe jut, mit javasolnak ilyen esetekre: az ajtókeret vagy az asztalok alá kéne bújni, esetleg a fürdőkádba. Még a nagyanyám tanította, de a lábam nem hajlandó mozdulni. Mereven bámulok előre, nézem a szomszédos lakóházat, ahogy kileng. Hullámoznak és elmozdulnak az emeletek, a lámpák fénye vibrál – feltehetőleg az áramingadozás miatt.

A lakás különböző pontjairól szörnyű zajok szűrődnek be a kislányom hálószobájába. A konyhában akárha háború dúlna: a hangok alapján sorban potyognak ki a polcokról a tányérok.

Durva csattanások.

9... 10...

– A picsába! – hallom a nappaliból Zale hangját. Egyetértek vele.

Nem múlik a rengés. Számolom a másodperceket, már a tizenkettediknél tartok. A remegést dobbanások kísérik. Mintha az egész ház – minden tégla, bútor és berendezési tárgy – felugrálna a padlóról. A szívem egyre szaporábban ver. Le akarom hunyni a szemem, de nem merem. Megfordulni sincs energiám, hogy megnézzem Laurát, biztonságban van-e még.

14...

Könyvek potyognak a földre, és miközben az ablakot bámulom, éles csattanással kettéreped az orrom előtt az üveg. Mind a három biztonsági- és hangszűrös réteg. A legszélső ablaktábla kirobban és a darabjai az utcára potyognak.

15... 16...

A hangzavar immár elképesztő. Az ablaküveg sérülésével egyidőben a tudatomba fúródik a szomszédok ordibálása, az utcákon parkoló kocsik riasztóinak sikongása, aztán meghallok valami sokkal harsányabbat: Hangos beszéd, mintha mindenhonnan szólna, egyszerre lenne jelen mindenütt: a fejemben is hallom, mintha a saját gondolataim volnának, és hallom odakintről az utca felől.

– Gomda... si... se... mi... ora... mi a zilaak tovak. – Nem értem. Megrázom a fejem, hogy kiűzzem onnan az idegen gondolatokat. Rémülten vágtat a szívem, egyre gyorsabban kapkodom a levegőt. – Kramez miaaz imar. Zilak tovak.

Mély, karcos és erős férfihang. Mintha rossz, túl hangos hangszórókból zúgna be egyenesen a fejembe a hangja. Bármit mond is, nem értem. Az agyam lázasan dolgozik, azon, vajon mit hallhattam. Belenyilall a koponyám, el kell engednem az ablakpárkányt, hogy megragadjam a saját fejem.

– Anyuciiiii! – ordít fel ezzel egy időben Laura.

– Itt vagyok! – nyöszörgöm, és igyekszem az ágyhoz jutni. A körmeim a bőrömbe mélyednek, érzem az éleit. – Csak a föld reng, kicsim. Mindjárt vége – hazudom. Nem tudom, már mióta tart. Vakolat potyog a földre a plafonról, porszagot érzek, a konyhában Zale a szentségel, odakint sikoltoznak. Zavaros az egész. Nem tudnék megnyugtató hazugságot kitalálni.

– Gomda... si... se... mi... ora... mi a zilaak tovak. Kramez miaaz imar. Zilak tovak – zeng mindenhonnan. Talán ugyanaz, mint amit legelőször hallottam.

Aztán megismétlődik.

– Ne sírj! – ölelem át Laurát, szinte ráakaszkodom. A hajam betakar minket, akárha egy biztonságos burok lenne.

20...? Talán 25...

A remegés megszűnik, mégis mintha benn maradna egyfajta feszültség a világban, az ablaküvegek recsegve feszülnek bele a keretbe, majd berobbannak. A szilánkok nagy erővel csapódnak a falakba, a szekrénybe, majd elérnek minket is. Biztonsági üveg; nem kéne vágnia, azonban olyan erővel robban ki a keretből, hogy a szilánkok felszántják a bőrt a karomon.

Mereven ölelem Laurát, nem mozdulok, hiába sérti fel többtucatnyi helyen a karomat és a hátamat az üveg.

– Ez fáj! – sírja a mellkasomhoz bújva Laura. Nem merek megmozdulni vagy felnézni, mi történt vele; mozdulatlanul ülök és várom, hogy lenyugodjon a szívem. Túl erősen szorítom. Nem hagyhatom, hogy bántódása essen!

60... 61...

A morajlás megszűnik, eltűnik a hang a fejemből, csak az utcáról és a szomszédos épületből átszűrődő sikoltozások maradnak. Az arcomon leszánkázik az első könnycsepp. Azt hazudja: vége van, most már megnyugodhatok, és kiadhatom magamból a túláradó érzelmeket.

– Ssh! Semmi baj! – lehelem Laura fülébe. – Semmi baj!

– Azt mo-mo-mondták, eljönnek, és el-el-visznek! – hüppögi a mellkasomba.

– Kik mondták ezt? – tolom el magamtól. Tiltakoznak az izmaim, és ahogy mozdulok, forróság csurog le a vállamról. Vérzek, de az még ráér, hogy ezzel foglalkozzak.

Azonban hiába kérdezem Laurát, nem válaszol. Az ujjai görcsösen markolják a pizsamámat, és nem enged el csak hosszú, végtelennek ható percek múlva, amikor újra álomba zuhan.

Alaposan átnézem a haját és a bőrét, hogy nem karcolta-e fel valahol egy üvegszilánk. Aztán lerázom a takaróját, és óvatosan visszamegyek az ablakhoz, hogy behúzzam a vastag sötétítő függönyöket.

Tavasz van, viszonylag meleg az idő, nem fog megfázni. Az ablakkal momentán úgysem tudnék mihez kezdeni. Reggel majd telefonálok egy üvegesnek, de elnézve a környező épületeket és a pánikot, nem én leszek az egyetlen, akinek üvegezési gondjai akadtak.

* * * * *

Zale-t a hűtő és a szekrény közé kucorodva találom. Nem mozdul, de mélyeket lélegzik, morogva szitkozódik. és ebből arra következtetek, hogy jól van. Meg egyébként is, őt az ördög sem vinné el mellőlem. Olyan, akár egy levakarhatatlan tetoválás.

A konyhapadlón recsegnek az üvegszilánkok a papucsom alatt. Némelyik elpattog a lábam mellett, mintha még dolgozna benne a feszültség.

– Földrengés, baszki – közli a nyilvánvalót Zale. A nyelvembe kell harapjak, hogy ne vágjak a fejéhez valamit. De nem, nem rajta kell levezetnem a saját félelmeim generálta tuskóságot. Néha nem működöm megfelelően. A kedvességre is undoksággal reagálnék, ha nem lenne a belém nevelt minta: emiatt játszom meg sokszor, hogy normális vagyok. És kedves.

– Laura visszaaludt – közlöm a nyilvánvalót. – Megijedt, de nem sérült meg. Nála is betört az ablak.

– A nappaliban is – teszi hozzá Zale. Végre összeszedi magát, és kimászik a fedezékből.

– Értetted, mit mondott az a hang?

– Milyen hang?

– Az a férfi... Mintha a fejemben ordibált volna.

– Talán az a lengyel felettünk – véli. – Amióta beköltöztek folyton ordibál.

Talán. De ez nem lengyel volt. Nem hasonlított semmilyen nyelvre, amit eddig hallottam.

A fejembe mégsem mászhatott be a szomszéd hangja. Nem, ez valami különleges volt.

Zale miért nem hallotta?!

– Meg kell tudnunk, mekkora a baj – rázom meg a fejem, egyelőre elhessegetve a „hang emlékét”. – Kapcsold be az NBC-t, hátha mondanak valamit!

Zale ugrik. A nappaliba megy, és amíg adást keres, találok egy rózsaszín, csillámos hajgumit a konyhaasztal sarkában Laura könyvei mellett; összefogom vele a hajam. Össze kell takarítani ezt a sok üveget, törött tányért és bögrét, hiszen nem járhatunk egész nap lábujjhegyen.

Elmúlik a pánikom, a szívem immár majdnem normálisan ver. Átvette az irányítást a rémületem felett a praktikus gondolkodás.

– Nincs adás? – nézek be az „átrendeződött” nappaliba. Az ágyunk a rengés folyamán eltáncolt a faltól, a könyvespolc a párnákra dőlt; a könyvek szanaszét hevernek. Zale sörösüvege felborult, körülötte virágföld. A cserép a polcról eshetett le.

Zale megrázza a fejét. Áram van, tévéadás nincs.

– Vérzel – állapítja meg a nyilvánvalót, ahogy ledobja a távirányítót a dohányzóasztalra.

Egészen elfeledkeztem a sebeimről. Hát, ja igen, vérezhetek.

– Rám robbant az ablak.

– Nem vészes. Akár egy macskakarmolás – nyomkodja meg a vállam. Nem kifejezetten értékelem a törekvéseit. – Le kéne kenni egy kis fertőtlenítővel!

Vagy akár te innád meg azt a fertőtlenítőt?

Lenyelem a torkomat feszítő beszólást. Talán nekem is kellene pár korty, hátha megnyugodna végre a szívem.

Hat vagy hét lehettem, amikor Alabamában a nagyinál először tapasztaltam földrengést. Koccant minden üvegpohár a szekrényben, a csillár kristálydíszei úgy zenéltek az éjszakában akár egy szélcsengő. Emlékszem, akkor még nem féltem, mert ezek a hangok viccesnek hatottak, akárha egy tündér röppent volna végig a házon, megkocogtatva minden csillogó üvegtárgyat. A félelem a morajlással jött. A föld úgy morgott, mint egy éhes medve. A csontjaimig hatolt a hangja, és én sikítva ültem fel a paplanos ágyban.

Azóta a legapróbb remegéseket is megérzem, mintha egy szeizmográf lenne a testemben.

Ez a mostani rengés hatalmas volt. Ha nem sikoltozna odakint minden riasztó és sziréna, nem jajgatna mindenki, talán hallani lehetne, ahogy a föld mélyén tiltakozva, recsegve feszülnek egymásnak a kőzetlemezek.

Tapasztalatból tudtam, hogy fel kell készülnünk újabb rengésekre. Nem csak ennyi jön. A nagyobbakat követő utórengések elérhetik a több százat is. Utána kell néznünk, hol húzódhatunk meg biztonságban, ha a lakás túl nagy kárt szenvedett.

– Kell szereznünk pár vastag fóliát az ablakokra! – sóhajtom.

Vizet, pár konzervet, és fertőtlenítőszert. Zale gyomrába is...

* * * * *

Fáradtan zuttyanok le a barkácsáruház női mosdójában az egyik vécéülőkére. Zale morgása ide nem tör be, és valahogy az sem érdekel e pillanatban, hogy esetleg elkaphatok valami betegséget. A bal karom már így is elképesztően viszket éjszaka óta. Talán valami vegyszer kimarta a bőröm, amivel lefertőtlenítettem a padlót a poros ablaküveg szilánkjaitól.

Nekidöntöm a homlokom a fülke falának, és próbálok nem sírni. Nincs fólia az ablakokra, igazából egy rohadt konzervet sem tudtunk szerezni. A pánikvásárlók számolatlanul löktek bele mindent a kosarukba; a többségük fizetés nélkül távozott. Ilyenkor az emberekből megvadult, felelőtlen majomhorda lesz. Ugyanaz van, mint minden Black Fridayen és karácsonyi vásáron. Elveszítjük az emberségünket, csakis saját önös érdekünket tartjuk szem előtt, törünk, rombolunk, áttaposunk a másikon, aki nem annyira hatalmas, mint mi.

Zale ugyanolyan, mint a többi, mellét döngető gorilla. Mindent bepakolt, amire soha nem lesz szükségünk, és még akkor is folytatta, amikor a raktárpolcok finoman, majd egyre jobban, mindent lepotyogtatva remegni kezdtek körülöttünk.

Már megint! Kezdődik!

Átjárt a félelem. A polcokról lezuhanó mosdócsaptelepek és dobozolt csempék közt ácsorogva reszkettem. Laurát úgy szorítottam magamhoz, mintha az lenne az utolsó pillanatunk együtt.

Az volt éjszaka óta a negyedik utórengés. Vagy előrengés – egy mindennél hatalmasabb traumához – de ezt nem lehet eldönteni még. Senki nem tudja, hogy az éjszakai első csapás vajon a főrengés volt-e, vagy valami sokkal szörnyűbbnek az előfutára.

A geológia sosem volt az erősségem. Történelmet tanítok egy elemi iskolában, az egyetem óta nem ültem be földrajz előadásokra.

Elfelejtettem sok mindent. Az előbb döbbentem rá, hogy az agyam csupán egy rutinokat ismételgető, üres doboz, ami unalomig tudja sorolni a fontosabb történelmi évszámokat, de internet nélkül nem tudom felidézni, New York rengett-e meg valaha is.

Miért lyukas az emlékezetem? Gyerünk, Christine!

Újra a válaszfalba ütöm a fejem, hátha ezzel mozgásra bírom az agytekervényeimet. Odakintről ordibálás szűrődik be. Laura Zale-lel van. Viszonylag biztonságban. Zale tudja, hogy kitekerem a nyakát, ha bármi baja esik a lányomnak.

– Robbanás! – sikoltja valaki, de hiába fülelek, nem hallok semmit.

– A nővérem most hívott...

– Milyen szolgáltatónál van?

– Mi történt?

– Felrobbant a Brooklyn torony. Szivárgott a gáz. A környéket négy háztömbnyire lezárták.

A halántékomra szorítom a kezem, így próbálván megfékezni a lüktetést. Gázrobbanás! Ez lesz a vesztünk. kilazulnak a vezetékek a falakban, elönt minket a gáz, megráznak a vízvezetékek, ha egyáltalán feljön majd a víz a tizenötödik emeletre.

1737...

1737.december 18-án közepes erősségű földrengés rázta meg New Yorkot, több kémény és háztető megrongálódott. Azonban 1737-ben New York diszkrét kis városka képét festette a mostani megalopoliszhoz képest. Ha figyelembe vesszük, hogy milyen közelre és milyen óriásira építettük a lakóházinkat, nem fogjuk ezt túlélni. Esélyünk sem lesz megérni, hogy lássuk átrendeződni New Yorkot.

Megdörzsölöm az arcom, majd sóhajtva felállok. Semmi értelme nincs elbújva sírni.

Rutinból mosom meg a kezem, miközben folyik a tenyerembe a zavaros víz, döbbenek rá, hogy fekete számokat látok a bal karomon – azon, ami eddig furcsamód viszketett.

971

Szappant nyomok a tenyerembe, alaposan dörzsölöm a bőröm, de a számok makacsul kitartanak. Közelebb hajolok, hogy megvizsgáljam a mintát. Kézzel írt számok, nem a saját kézírásom, nem Zale-é, és nem ismerem fel benne Laura kusza számait sem. A 971 lemoshatatlanul néz vissza rám a bőrömről.

Senki nem ért hozzám, nem álltam az áruházban senki mellett, annyi ideig, hogy bármit rám írhasson. Ráadásul így, ilyen határozottan. Ez egy tetoválás. Egy istenverte billog!

– Christine, jól vagy? – koppant be Zale az ajtón. Nem nyitott be. Talán oda sem fér az ajtóhoz.

Nem válaszolok. Jól vagyok-e? Magam sem tudom. Erre nem létezik válasz.

A farmerembe törlöm a kezem, majd gondosan lehúzom a pulcsi ujját, hogy eltakarjam a számokat. Amíg nem derítem ki, hogy mi lehet ez, nem akarom, hogy bárki meglássa. Az efféle számok a múltban nem jelentettek jót.

* * * * *

Kétnapnyi internet-, kábeltévé- és telefonszünet után végre kijöttek a nyomdából a „friss” újságok.

Kígyózó sorokon verekedjük át magunkat Laurával, hogy végre megkaparintsak egyet. Csupán háromnegyed órányit kell lökdösődnünk.

Laura türelme egyre fogy; ő még gyermek, és inkább menne játszani, mint rémült undok felnőttek közt tolongani. Most nem hagyhatom egyedül. Zale belesüppedt az önsajnálatba, – jócskán leitta magát, hasznavehetetlen – és így a lakás nem biztonságos egy gyermeknek. Nincsenek ablakaink, a szél és a madarak bármikor betörhetnek a ragasztószalaggal és vastag kukazsákokkal leragasztott ablakokon. Arra még gondolni sem akarok, hogy mi lesz, ha Laura túl közel megy valamelyik ablakhoz, és kiesik a tizenötödik emeletről.

Nyűgös, és emiatt én is nyűgös vagyok, de tudni akarok mindent a földrengésről, az utórengésekről, a karomon megjelenő számról, és a titokzatos hangról, amit Zale nem hallott a rengés idején.

Minden idegszálam megfeszül, ahogy végre megpillantom az egyre fogyó újsághalmot. A legmenőbb lapok már elfogytak, de még van esély arra, hogy ha szerencsém van, nem valami másodosztályú szennylapot szerzek.

Viszket a karom a viszkető húzódás miatt egy pillanatra sem felejtem el a bőrömbe vésett számokat. Kötéssel rejtettem el az óvatlan tekintetek elől. Zale nem kérdezett semmit, mert elfoglalta a sör, a káosz és a saját sebeinek nyalogatása. A pánikhangulat maximálisan ráragadt. Engem inkább várakozásteljes feszültség akar szétrobbantani. A zsigereimben érzem, hogy jön valami, valami sokkal nagyobb, sorsfordítóbb ez nem egy egyszerű kis rengés volt.

Újra lépek, majd lépek, aztán ahogy a sor elejére kerülök, gondolkodás nélkül, ösztönszerűen marom el az első újságot. A majomjellem rám is rám ragadt.

A The New York Times déli kiadását szorítom a kezemben, és a főcímre meredek. Az újság széle szakadva adja meg magát, ezért mögöttem az eladó krákogva hívja fel magára a figyelmet.

A rengés epicentruma a kínai Shangdong városában volt, de New Yorkban is érződött.

Lesápadok. Nem kell látnom magam, érzem, ahogy a hideg a fejem búbjától végigfut a lábujjaim hegyéig. Tompán zsibbad a homlokom, ahogy próbálom megemészteni a főcímet.

Ilyen kolosszális méretű lenne a baj?

Kikeresek a zsebemből hat dollárt, leteszem az újságkupac tetejére, és szinte ezzel egyidejűleg megigazítom a pulóverem ujját. Nem akarom jobban felhívni magamra a figyelmet. A karomat kötés fedi, eltakarja a tetoválást, de mégis olyan, mintha a számjegyek átvilágítanának a gézpólyán.

971

Széthajtom a lapot, és a betűkre meredek. Próbálom betippelni a Shangdong és New York közti távolságot. Ha kelet felé mennénk, az Egyesült Államok és a Csendes-óceán választana el, nyugat felé az Atlanti-óceán és Eurázsia. Emberi ésszel felfoghatatlan a rengés mértéke, ha onnan idáig érződött. Meglehet, sosem volt még ennyire erős és hatalmas kiterjedésű.

A szemem végre tovább szalad a betűkön. Motyogva olvasok:

„Többek közt Shangdong és a közeli kínai főváros, Peking, is a földdel vált egyenlővé New York-i idő szerint hajnali 3:39-kor. A rendkívüli erejű rengést a világ számos pontján érezték. Az eurázsiai- és pacifikus lemezek találkozási pontján nem ritkák a gyakori és erős rengések, azonban ezt a mostanit az eurázsiai lemez váratlan kettérepedése idézte elő. Műholdas vizsgálatok szerint a repedés a szibériai Tajmir-félszigettől a Sárga-tengerig húzódik. A rengés jelentősen átalakította a domborzatot az érintett térségekben. A kár jelentős, egyelőre felmérni is képtelenség. Az utórengések erősebbek, mint az 1976-os tsangsani földrengéskor.

Az amerikai kormány jelenleg is tárgyal a legsürgetőbb biztonsági kérdésekről. Amennyiben megteheti, kérjük, hagyja el a lehetséges epicentrumokat, keresse fel vidéki, az USA óceánpartjaitól távol élő rokonait! Ha nincs hová mennie, a lezárt metróhálózatokon megnyitott biztonsági szállások valamelyikén jelentkezhet szállásért és ellátmányért... (lásd lenti térkép és ábra)”

Képtelen vagyok tovább olvasni a cikket, mert úgy fogalmazták meg, mintha lenne még holnap – erről pedig nekem elég súlyos kétségeim támadtak. Valami nagyon-nagyon nagy baj van! Talán a végítélet közeledik?

Felnézek, és látom, hogy mellettem egy idős úr a botjára támaszkodva olvassa az újságot. a fejét rázva motyogja:

– Idióták!

Egyetértek vele. Az utórengések, cunamik fogják tovább pusztítani a földet, és ez ellen nem tehetünk semmit. Még ha a metróba húzódnánk, mint valami harmadik világháborús atombomba elől, akkor nem élnénk túl. Összeomlana a világ körülöttünk, de az már régen mindegy lenne, mert belefulladunk az egyre emelkedő óceánba. Nincs menekvés.

– S-h-a-n-g-do-n-g – betűzi Laura gyermeki ártatlansággal. – Ez olyan… kínais.

– Kínában volt a rengés – motyogom ösztönösen. Érzékelem, ahogy beindulnak a kis agytekervényei, és az eddig szerzett tudásával próbálja összerakni, mi következik.

– Olyan lesz, mint abban a filmben?

Bólintok, habár nem tudom, melyikre gondol, mert több film is foglalkozik világvégével és hatalmas földrengésekkel.

Talán a 2012?

De vajon ezt mikor láthatta? Nem rémlik, hogy engedtem volna megnézni neki.

– Nem lesz semmi baj – hazudom. Az arcomon nem látszódhat a meggyőződés, mert látom, hogy egyre elkeseredettebben néz rám.

Ám ekkor valami egészen meglepő közléssel hozakodik elő:

– Ne félj, anyu, nem lesz baj, mert elvisznek minket – ül ki az arcára a bizakodás.

Elvisznek?! Kik? És egyáltalán… MI vaaan?!

– Miről beszélsz? – eresztem le az újságot.

– A hang a fejemben – magyarázza. – Az a bácsi azt mondta, hogy ne féljünk mert elvisznek minket. – Bólogat. – Biztonságba.

Nem könnyű ezt megemészteni, de egész valómban érzem, hogy amit mond, igaz.

Elvisznek minket: biztonságba!

El kell hinnem! Nincs más lehetőség? De mi van akkor, ha mégis? Mi van akkor, ha az egész csak a nagyhatalmak játéka. Ha csak ennyi rengés volt és a bolygónk túléli?

Hülye vagy, Christine! Idióta!

Mégis hinnem kell, hogy minden jó lesz. Muszáj Laura miatt.

– Elárulok valamit – guggolok le mellé, és megfogom a kezét, hogy csakis rám figyeljen. – Azt a hangot nem hallotta mindenki. Zale sem.

– De te hallottad.

– Igen, de... nem értettem a szavakat. Nem tudom, mit mondott ez a bácsi.

– Ő nem „bácsi”, hanem Isten – feleli teljes meggyőződéssel. Ellenkezni akarok, de nem jön ki hang a számon. Mégis ki más lenne képes megrengetni a világot, megszólalni a fejünkben.

– Isten... – rebegem, némileg hitetlenkedve. Hiszen eddig úgy véltem, nincs isten. És a kislányom, vajon ő mióta hiszi a létezését? Hosszan hallgatok, aztán megvonom a vállam. – Átnézem az újságot, hátha írnak még másról benne, aztán hazamehetünk.

– Gyalog?

– Nos, attól tartok.

– De az tizenhét utca...

Hát, igen, szívás. Internet, és betáplált programok nélkül a metróközlekedés gyakorlatilag meghalt. A taxik hosszú sorokban tömörülve tülkölnek, a forgalom bedugult. Gyalog kell hazajutni.

Átlapozom az újságot, hátha találok benne valami érdemi információt. Semmi nincs a hangról, sem arról, amit mondott, mintha tényleg csak Laura és az én fejemben szólalt volna meg.

És semmi nincs az újságban a karomon lévő számról.

971

Megigazítom a pulóverem ujját, mert úgy érzem, szégyenbillogot hordozok. Laura észleli a mozdulatot, és leutánoz. A bal karját vakarássza, akárcsak én.

– Viszket.

Nyafogva mondja, miközben a rózsaszín kötött pulcsija ujjával dörzsöli a bőrét.

Felhúzom a pulcsiját, és a bőrére meredek.

19357.

Ez áll Laura karján. Halovány a tinta, kissé elmosódott hatást kelt, de tisztán olvasható.

Eszembe jutnak a történelemórák és az összefoglalóim a koncentrációs táborról. A németek tetoválásokkal bélyegezték meg a rabokat.

Mégis, mit jelent ez?

Az én karomon 971 feketéllik. Bal karon, nem a mellkason. És ez azt jelentette a múltban, hogy nem küldenek azonnal gázkamrába, hanem munkaképesnek ítéltnek. Talán örülnöm kellene a sorszámnak a karomon.

Zale karján viszont nincs semmilyen szám.

Megnéztem, amikor aludt. Semmi!

Az én számomat senki nem vehette észre. De vajon mit jelent ez, mit jelent Laura száma…

és mit jelent az, hogy Zane-nek nincs száma?!

– Mi a baj, mami? – kérdezi Laura, amikor hirtelen elengedem a karját, és lendületesen elindulok előre az utcán. Húzom magammal, és csak a kötszeres doboz képe lebeg a szemem előtt. El kell tűntetni, mielőtt Zale tompa agya kitisztul. Nem tudhatjuk előre, mit jelentenek ezek a számok, és azt sem, milyen eseménysort hoz ez létre. Nem tudhatom, Zale hogyan reagál arra, hogy neki nincs száma.

Bár nyilván fogalma sincs arról, mit jelenthet, úgy fogja érezni, hogy már megint kihagyják valamiből.

Azonban egyelőre hallgatnunk kell. Nekem sem tetszenek a számok, baljós jelentést érzek belőlük. Nem beszél róluk senki, nem tudjuk, hogyan jelenhettek meg a testünkön, és egyáltalán mit jelentenek.

Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy a karomon a szám nem más, mint egy sorszám, valami, ami azt jelöli nem vagyok más, csak egy marha a sokból, amit majd feldarabolnak a vágóhídon, ha elérkezik a megfelelő idő.

A haláltáborokban a rabnak sem volt neve, családja, élete, múltja, csak egy szám lett, amit meg kellett tanulnia a németek nyelvén, hogy minden gyülekezőn meg tudja ismételni. Különben a büntetés a teljes élelem- és vízmegvonás, verés vagy akár halál lett. Emberi rabokból utánpótlás mindig akadt bőségesen. Mindenki feldobta. a másikat, ha attól neki könnyebb lett a helyzete. Összefogás... na, az nem volt. Minek? Az ember megmutatta minden alkalommal, hogy ő a legkülönb állat: gonoszság lakik a szíve mélyén. Éva almája miatt, mondaná a lelkéről a szennyet lesöpörni kívánó istenhívő, de én erre nem tudok fejet hajtani. A lelkünk sötétje a mélyben olyan, akár egy kód, ami időnként bekapcsol. Vérengzünk, hogy átjárjon minket a gyilkolás könnyedsége. Betanított, cirkuszi állatok vagyunk, gyilkolásra képezve.