MICALEA SMELTZER

THE CONFIDENCE

OF WILDFLOWERS

A vadvirágok magabiztossága

A mű eredeti címe: The Confidence of Wildflowers

Fordította: Hoppán Eszter

Copyright © 2022 by Micalea Smetlzer

Hungarian Translation © Hoppán Eszter, 2024

©Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803019

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Mindenkinek, akinek meg kellett küzdenie valamiért, amit szeret. Bármi is legyen az.

A szerelem olyan, mint a vadvirág; sokszor a legvalószínűtlenebb helyen találsz rá.

Ralph Waldo Emerson

FIGYELMEZTETÉS – FELKAVARÓ TARTALOM

Ez a könyv 18 év feletti olvasóknak szól, és felnőtt témákkal foglalkozik. Szerepel benne gyermekkori szexuális bántalmazás, rákbetegség és halál.

PROLÓGUS

Öt évvel ezelőtt

Nem sírtam, amikor apám meghalt.

Amikor a rák felemésztette a testét, felfalta az izmait,
a szöveteit, minden porcikáját – nem sírtam.

Amikor a holttestét hordágyon vitték ki a házból egy fekete zsákban, nem sírtam.

Amikor láttam a koporsóban lesoványodott testét, melyet töltőanyagokkal és ki tudja, miféle trükkökkel pumpált fel a temetkezési vállalkozó, nem sírtam.

A temetőbe vezető úton nem sírtam.

Nem sírtam, amikor a lelkész életről és a halálról beszélt, és a vég elkerülhetetlenségéről, hiába a tartalmas élet.

Nem sírtam.

A nővérem sem sírt.

Anyám sem.

A bántalmazók nem érdemelnek könnyeket.

Amikor az utolsó virág is a koporosóra hullott, és az egész véget ért, akkor sem sírtam.

Mosolyogtam.

EGY

Azt várják tőled, hogy tizennyolc éves korodra már előre lásd az egész életed.

Senki sem mondja, legalábbis nem kifejezetten, de benne van abban, ahogyan egyetemet kell választani,
a karrierelképzeléseid tükrében. Kész tervvel kell rendelkezned arról, hogy ki és mi akarsz lenni.

A nővérem pontosan tudta, hogy főiskolára akar menni, és ápolónő akar lenni. Aztán pedig valamilyen nagyvárosba költözik, nagy dolgokat csinál, és nagy ember lesz.

Most mégis hazajött a mi kis városunkba, a massachusettsi Hawthorne Millsbe.

A tervek nem mindig válnak be, az emberek mégis úgy erőltetik rá őket másokra, mintha azzal, ha kitűzöd magad elé az utat, már minden rendben is lenne.

Micsoda ordas hazugság.

Nekem nincs tervem, és nem is akarom, hogy legyen.

Két héttel ezelőtt leérettségiztem, és nem tervezek főiskolára menni. A barátom megy, és még mindig nem érti, miért nem akarok én is vele menni.

Nem vagyok pórázon tartott kutya.

Valaki más vágyainak a teljesítése az én nézőpontomból olyan, mint a pokolba vezető egyirányú út. Már jártam ott, és nem szeretnék visszamenni.

Enyhe szél fújja a hajamat a vállamra. Hátrafogom és összegumizom. Felhúzom a térdemet, és átfogom. Van egy horzsolásom, amiről fogalmam sincs, hogyan szereztem.

Anya autója bekanyarodik az utcába, én pedig iszkolok vissza az ablakon keresztül, mielőtt észrevenne a tetőpárkányon a szobám előtt. Utálja, amikor kint ülök, és meg van győződve arról, hogy le fogok esni, annak ellenére, hogy soha még csak meg sem csúsztam. Számtalanszor elmagyaráztam, hogy a tetőcserepek érdesek, de nem hallgat rám. Szerintem csak az anyai kötelességtudat miatt aggódik.

Becsukom magam mögött az ablakot, felsóhajtok, és rámosolygok világító zöld szemű, fekete cicámra, aki összegömbölyödve hever az ágyamon. Úgy néz rám, mintha azt mondaná: „Bajban leszel, ha anyád észrevett.”

Visszabólintok. Tudom.

Binxet, akit a kedvenc filmemben szereplő macskáról neveztek el, kiscica korában találtam. A sikátorba volt kirakva anyu régiségboltja mögött. Nem hagyhattam ott. Akkor még csak tanulójogsim volt, és biciklivel jártam. Belebugyoláltam a kabátomba, hazavittem, és könyörögtem anyunak, hadd tartsam meg. Nem gondoltam, hogy igent fog mondani, de valami csoda folytán mégis így történt. Azt hiszem, hogy Binx az ő szívét is rabul ejtette.

A bejárati ajtó kinyílik, és anya elkiáltja magát: – Salem!

Igen, engem is egy macskáról neveztek el.

Valójában arról a városról kaptam a nevem, ahol fogantam – vagy legalábbis ezt mondták. Elég gusztustalan.

– Igen? – merészkedem ki a szobámból, és megállok a lépcső tetején.

A viktoriánus ház, amit anya lassacskán újítgat fel, széles, ívelt lépcsővel rendelkezik, olyasfélével, amilyet a filmekben lehet látni, ahol az elsőbálozó lelibeg az emeletről, kezét kecsesen a korláton nyugtatva.

Sajnos én nem vagyok elsőbálozó, és semmi elegáns nincs bennem.

Már ha a szakadt farmerom, a koszos tornacipőm és a trikóm bármit is elmond erről.

– Van valami terved ma délutánra? – fújja ki a frufruját a szeméből. A keze tele van papírzacskókkal. Lemegyek
a lépcsőn, és elveszek tőle néhányat.

– Most még nincs.

– Miután eltettem ezeket – indul a konyha felé, és én megyek utána –, arra gondoltam, talán segíthetnél sütni. Thelma sütivásárt tart, és szeretnék kipróbálni egy pár új receptet.

Thelma Parkington, más néven a helyi buzgómócsing. A hetvenes éveiben jár, mindig hatalmas szemüvegeket és színes, furcsa mintás ruhákat visel. Nagy pletykafészek,
és mindent tud mindenkiről ebben a kicsi városban.

Megvonom a vállamat, kiveszek egy doboz gabonapelyhet az egyik zacskóból, és a pultra teszem.

– Jól hangzik.

– Helyes – mosolyog, kezében egy doboz sóskeksszel.
– Annyira örülök, amikor segítesz a konyhában.

Visszamosolygok rá. A dolgok nem mindig voltak ilyen egyszerűek és könnyűek, főleg amíg apám élt. Bántalmazó, parancsolgató seggfej volt a zárt ajtók mögött, miközben a nyilvánosság előtt teljesen másnak mutatkozott. Az élet maga volt a pokol. Anyám, a nővérem és én lélegzetvisszafojtva éltünk, azon szorongva, hogy mi dühíti fel legközelebb. Talán csak valami olyan apróság, mint egy égve felejtett lámpa, vagy ha a konyha nem volt olyan gyorsan kitakarítva, mint ahogy ő gondolta.

Most süthetünk cupcake-et, és akár napokig rendetlenül hagyhatjuk a konyhát, ha ahhoz van kedvünk.

Persze nem hagyjuk, de ott a tudat, hogy megtehetnénk.

Elpakolunk mindent, amit hozott, aztán anyám maga elé kerít egyet a számtalan köténye közül, egy élénk színűt, piteszeletmintával, nekem pedig odanyújt egy virágosat.

– Melyik ízeket szeretnéd kipróbálni? –  A kötényt jó erősen megkötöm a derekamon, hogy ne koszolódjon be a ruhám. Nem mintha nálam ez bármit is számítana, a végén úgyis lisztes vagy cukros lesz valamim.

– A mézes és levendulás receptemre gondoltam, a csokisra, mert az ki van próbálva és jó, meg esetleg a citromos-mentásra. – Beharapja a száját. – Legutóbb túl mentolos volt, úgyhogy egy kicsit alakítanom kell a recepten.

– Mit szólsz a sütitésztáshoz? Azt mindig imádni szokták.

Anyám kuncog, és a tekintetével követ, ahogy előveszem a saját receptfüzetét, ha esetleg javítani akarna benne valamin.

– Csak azért mondod, mert neked az a kedvenced.

Odafordulok hozzá, leteszem a könyvet a konyhaszigetre.

– Lebuktam.

Megcsóválja a fejét, derűsen felkunkorodik a szája széle, de nem mond nemet a kérésemre, így aztán én is elvigyorodom. Bajtársiasan dolgozunk együtt, elővesszük a hozzávalókat, a keverőtálakat és minden mást, amire szükség lesz.

Nem sütök olyan jól, mint anyu, de azért egész tűrhetően, és szívesen csinálom vele együtt.

Már most is egy kicsit meleg van idebent – ilyenek a régi házak, és légkondi sincs –, ezért bekapcsolom a mennyezeti és az álló ventilátort is, hogy a konyha hűvös maradjon. Amint a sütő elkezd melegedni, úgyis végem lesz.

Anyu feltesz egy kis zenét, miközben dolgozunk, mindketten együtt énekelünk és táncolunk. A nevetésünk betölti a konyhát, és eszembe jut az az idő, amikor ilyesminek nyoma sem volt a régi otthonunkban.

Próbálok nem túl gyakran gondolni erre a korábbi életre, amikor apám még élt, de néha nehéz elhessegetni ezeket az emlékeket.

Fogom a tésztát, és egyforma mennyiségeket osztok szét belőle a kibélelt tepsikbe, miközben anyu elkezdi csinálni a három különféle cukormázat. A konyha a ház legmodernebb része, és anyu ragaszkodott a dupla sütőhöz, mivel annyira szeret cukrászkodni. Ilyenkor, amikor valamiből több adagot kell készíteni, kétségtelenül jól jön.

Bekapcsolom őket, és beállítom az időzítőt, még ha teljesen felesleges is.

Anyunak van valami hatodik érzéke ehhez. Fura, de mindig tudja, hogy mi mikor készül el, és ez a képessége még sosem hagyta cserben.

Ránéz a telefonjára, és összehúzza az orrát.

– Mi az? – mosom le a kezemről a ráragadt tésztát.

– A nővéred.

Forgatom a szemem. Normálisan kijövök a nővéremmel, de ez nem jelenti azt, hogy vak vagyok a hibáira, amikből szép számmal akad.

– Most éppen mit csinált? – törlöm bele a kezem egy rongyba, aztán elkezdem összeszedni a piszkos tálakat és keverőlapátokat.

– Nem jön haza vacsorára. Michaellel lesz randija.

Próbálom leplezni a reakciómat. Michael a nővérem se-veled-se-nélküled pasija már évek óta. Nem rossz ember, de ketten együtt gyilkos kombinációt alkotnak. Vadak és spontának, csak idő kérdése a katasztrófa.

Amikor legutóbb szakítottak, Georgia megfogadta, hogy soha többet nem találkozik vele.

A kis füllentő.

Félreértés ne essék, ez az ő élete, és azt csinálja, ami neki tetszik, de én olyan valakit szeretnék látni mellette, aki úgy bánik vele, mint egy királynővel, nem pedig egy vizesnyolcast, aki az együtt töltött évek ellenére is hanyatt-homlok menekül, ha meghallja a „házasság” szót. Lehet, hogy csak tizennyolc éves vagyok, de nem vagyok hülye. Egy párnak nagyjából ugyanazokat a dolgokat kell akarnia, ezek ketten pedig fényévekre vannak egymástól.

– Nem úgy volt, hogy szétmentek? – dörgölöm a szükségesnél kissé nagyobb erővel a keverőüstöt.

– Ismered Georgiát. Szereti azt a fiút, és mindig azt hiszi, hogy most majd másképp alakulnak a dolgok.

– Lehet, hogy most tényleg így is lesz – próbálok némi álságos reménykedést csempészni a hangomba, de mindketten nevetünk, mert jól tudjuk, hogy erre kevés az esély.

Mindent elmosogatok, és segítek a krém felkenésében.

– Kisült – kapja fel hirtelen a fejét anyu, odarohan a sütőhöz, és fogókesztyűt húz a kezére. Kiteszi a tepsiket, hogy lehűljenek. – Megnéznéd, hogy megjött-e már a mai posta?

– Persze.

Kinyitom az oldalajtót, két lépést teszek lefelé, és már a kocsifelhajtón vagyok. Nemrég lett kikövezve – a nagyszüleim fizették –, és nekem hiányzik, hogy már nem lehet rugdosni a kavicsokat.

Ránézek a szomszéd házra. Nemrég adták el, még senki sem költözött be, de most egy teherautó parkol előtte. Hunyorogva sétálok tovább az utca felé, próbálom kivenni rajta a feliratot.

Holmes Kertépítés.

Huh. Talán az, aki megvette a házat, felfogadott egy kertészt, hogy eltakarítsa a túlburjánzott növényzetet. Az biztos, hogy ráfér egy kis törődés a kertre és a házra is, de a miénkhez hasonlóan nagyon szép, és tele van lehetőséggel. Amikor anyám megvette ezt a házat, először azt hittem, megőrült, hogy nem új építésűt akar, de aztán megértettem. Egy régebbi épület sokkal karakteresebb. Csak szeretned kell.

Kinyitom a postaládát, kiszedem a leveleket, és már fordulnék vissza, hogy bemenjek, amikor fájdalmas hördülés üti meg a fülem az udvarunkat a szomszédétól elválasztó kerítés mögül.

– Hahó! – kiáltom.

Nincs válasz, de a hangokból ítélve valaki küszködik odaát.

Hezitálva lépek ki az udvarra, és nyitva találom a hátsó kertbe vezető ajtót. Visszanézek az utcán parkoló teherautóra.

Salem, így szoktak történni a gyilkosságok.

De ez a gondolat nem akadályoz meg abban, hogy kimenjek a hátsó kertbe.

– Hahó! – cseng a hangom a délutáni hőségben. – Van ott valaki?

Olyan fújtatás hallatszik, mintha valaki éppen most készülne lerombolni a kismalacok házát, de más választ nem kapok.

Megkerülöm a ház sarkát, és egy férfit pillantok meg, aki buzgón irtja a túlnőtt gyomot és bozótot. Mivel négykézláb áll, lehetetlen nem észrevenni, hogy milyen izmos a karja és a lába. A hátsójáról nem is beszélve.

Ne bámuld idegen pasik seggét!

Szépen le van barnulva, úgy, ahogyan csak a szabad ég alatt dolgozva lehet.

Ami valószínűleg így is van, ha a teherautó az övé. A haja csokoládébarna, természetesen kiszőkült csíkokkal.

Mindent maga mögé dobál, s a gaz nagy része a koszos tavacskában landol, ami túl régen hever parlagon.

– Helló! Segíthetek?

A hangomtól megdermed és hátrafordul. Gesztenyebarna szemét összehúzva mered rám. Tetőtől talpig végigmér. Koszos cipő, levélküldemények a kézben, aztán feljebb, majd vissza le.

– Ez birtokháborítás – morogja, és hátraül a sarkára. Az orrán szeplők virítanak, és bár kora harmincasnak nézem, ettől valahogy fiatalabbnak, szinte kisfiúsnak tűnik.
A szögletes arcon sötétlő erős borosta viszont ellensúlyozza a gyermekiséget.

– Nem kéne napszemüveg? – Fogalmam sincs, miért, de ez az első dolog, ami kijön a számon.

– Mi? – söpri ki a kócos haját a szeméből, és hunyorogva felnéz rám. Úgy tűnik, egyetért azzal, hogy hülyeség volt ezt mondani. Még akkor is, ha tényleg kéne neki egy napszemüveg.

– Bocs – rázom meg a fejem. – Itt lakom a szomszédban – bökök a hátam mögé, a házunk felé. – Hallottam, hogy van itt valaki, és úgy tűnt, mintha valami gondja lenne, úgyhogy megnéztem.

– Nincs semmi gond. – A hangja mély, telt, és a hangszínébe beleborzong a gerincem. – Most már elmehetsz.

Összehúzott szemmel nézek vissza rá.

– Van jogod itt lenni?

A szája kissé megrándul, mintha mosolyogni akarna.

– Ez az én házam, szóval van. És neked? – Erre mindketten tudjuk a választ.

– Ó – lépek hátrébb. – Nekem… nem… azt hiszem, nincs… – jövök zavarba a hülyeségem miatt. – Elnézést.

Nem figyel rám, máris visszatér fáradságos munkájához. Az udvar állapota alapján jó sokáig meresztheti itt a fenekét, amíg mindent rendbe tesz, de talán később majd hív segítséget. Egyelőre viszont egyedül tölti ki a mérgét a kerten.

– Nem akartam zavarni – suttogom, és a nyitott kertkapu felé hátrálok. – Csak aggódtam. – Ügyet sem vet rám, tovább hajigálja maga mögé a növényeket. – Mindenesetre, ha bármire szükséged van, nyugodtan kopogj be hozzánk.

Rájövök, hogy nem fog válaszolni, ezért visszarohanok a kapun át a kocsifelhajtónkra.

Az oldalajtó kinyílik, és anyám dugja ki a fejét.

– Csak meg akartalak nézni. Aggódtam.

Megrázom a fejem, és felrohanok a lépcsőn a házba.

– Bocs, de épp most találkoztam az új szomszéddal.

– Ó! – A meglepetés megszínezi anyám hangját, és úgy néz körül, mintha keresne valakit. – Nem is tudtam, hogy már beköltöztek.

– Nem tűnik túl barátságosnak.

Anyu a homlokát ráncolja, és bezárja az ajtót. Már kiszedte a cupcake-eket a tepsiből, és sorba rakta őket a pulton.

– Milyen kár.

– Mhmm – hümmögöm.

– Lehet, hogy csak rossz kedve van. A költözés elég stresszes tud lenni.

Közönyösen vállat vonok, de a tekintetem a szomszéd udvarra néző ablak felé vándorol a reggelizősaroknál. Nem látom, de elképzelem őt, ahogy ott guggol.

– Meglehet.

Valahogy mégis kételkedem ebben, és hiába a cseppet sem kedves viselkedés, az új szomszéd kíváncsivá tett.

KETTŐ

Az új szomszéd – már három napja ismerem, és még mindig nem tudom a nevét – módszeresen dolgozik az udvar rendbetételén. Elég rendesen halad, és tegnap még segítettek neki egy páran.

Nem vette észre, hogy a tetőn ülök és figyelem.

Anyám kémkedésnek nevezné, ha elkapna, de én nem szeretem ezt a kifejezést.

Mindig is szerettem nézni az embereket – de persze nem úgy, mint egy kukkoló –, és elképzelni az életüket, azt, hogy kit szeretnek, miért aggódnak. Annyi ember van, annyi egymással kereszteződő élet, és mégis mindannyian úgy megyünk el egymás mellett, hogy egy gondolatot sem pazarolunk egymásra.

Nézem, ahogy dolgozik az udvaron, aggresszíven tépkedi a gyomokat, letörli a szemöldökéről a verejtéket, és azon tűnődöm, vajon milyen démonok kísértik. Úgy tűnik, hogy sok benne a felgyülemlett düh, és kíváncsi vagyok, mi lehet az oka.

De nem kérdezhetem meg tőle.

Ezért inkább nézem.

Figyelem, és tűnődöm.

Mardos a kíváncsiság. Visszamászom az ablakon át, becsukom, bereteszelem, aztán megvakargatom Binx fejét, és elindulok lefelé a lépcsőn.

Éppen senki sincs otthon, így nem akadályozhatnak meg abban, hogy vegyek egyet mindegyik fajta sütiből, amit a múltkor csináltunk, meg egy pohárral anyu friss limonádéjából.

Az egészet átviszem a szomszédba, és némán fohászkodom magamban, hogy jobb hangulatban legyen, mint a múltkor, de miután láttam dolgozni az elmúlt órában, valami azt súgja, hogy ne reménykedjek.

– Helló! – kiáltom élénk hangon.

A pasi abbahagyja a bozótásást, és rám szegezi a tekintetét.

Ma nincs rajta ing, és közelről látom, ahogy a veríték csillog izmos mellkasán. A válla széles, a csípője keskeny. Az izomzatából ítélve sportol, és sok időt tölthet az edzőteremben, amikor éppen nem dolgozik.

Ma baseballsapkát vett fel, ami védi a szemét a naptól. Megrándul a szám, amikor a napszemüveges megjegyzésemre gondolok. Ezek szerint mégiscsak gyakorolt rá valamilyen hatást.

Tekintete a kezemben tartott tálcára esik, és hátrafordítja a sapka ellenzőjét.

– Már megint birtokháborítasz?

Forgatni kezdem a szemem. – Csak próbálok jó szomszéd lenni. Süti és limonádé – nyújtom felé diadalmasan a tálcát. Egészen kicsit kidugja a nyelvét, és megnedvesíti az ajkát. Nem mozdul, hogy elvegye. – Nincs megmérgezve – kínálgatom. – A cupcake sütitésztás, levendulás és mézes, meg citromos, mentabevonattal. Az én személyes kedvencem a sütitésztás.

– Sokat beszélsz.

Vállat vonok, nem zavartatom magam. – Már mondták.

A massachusettsi Hawthorne Millsben van a legtöbb hűvös nap az évben, de a nyarak tikkasztóak tudnak lenni. A mai kétségtelenül egyike az ilyen forró napoknak. Csak néhány métert tettem meg, amíg ideértem elé, és máris csorog az izzadtság a hátamon. A medence felé sandítok, és azon tűnődöm, vajon ki akarja-e takarítani és fel akarja-e tölteni még a nyár vége előtt.

Egy sóhajjal beletörli a kezét a nadrágjába.

– Melyik a sütitésztás?

A fejemmel rábökök a középsőre, és ő hosszú barna ujjaival elveszi.

– A többit nem kéred?

Megrázza a fejét.

– Nem. – Már fordul is vissza a munkájához.

– És a limonádé?

Tétovázik, aztán elveszi a poharat, és leteszi egy szabad földdarabra.

Várok, remélve, hogy mond valamit, esetleg egy köszönömöt. De csak felveszi az ásót, hogy tovább dolgozzon.

– Akarsz még valamit? – fordítja vissza a sapkáját, és mélyen a szemébe húzza.

– Nem. Ennyi volt.

Leforrázottan megfordulok, hogy visszamenjek a házunkba. Amikor a kapuhoz érek, visszakiabálok: – Szívesen!

Halk kuncogást hallok a hátam mögül.

Mikor belépek a régiségboltba, mely kicsiny városunk főutcáján található, az ajtócsengő vidám csilingeléssel jelzi érkezésem.

A Színes Múlt régiségüzlet anyám legfőbb öröme és büszkesége. Bár szeret otthon sütni, soha meg sem fordult a fejében, hogy sütiboltot nyisson. Nem, mindig is ezt akarta. Egy aranyos kis boltocskát tele olyan darabokkal, amelyeket ő maga választott ki. Némelyikkel nem csinált semmit, némelyiket pedig valamelyikünk kipofozta egy kicsit a ház mögötti garázsban.

– Szia, anya! – kiáltom, és elindulok a hátsó rész felé. Leteszem a táskámat a pult mögé.

– Szia, kicsim! – néz fel egy tárlóból, amit a héten már negyedszer rendez át.

Vannak, akik utálnak az anyjuknak dolgozni, de én imádom. Beszélgetni az ügyfelekkel, csinosítgatni a helyet, látni, ahogy az emberek beleszeretnek a régi dolgokba. Nekem ez csodálatos.

Az is jó, hogy anyu megengedi, hogy eladjam a gyertyákat, amiket csinálok. Jelentéktelen hobbiként indult, a terapeutám javaslatára, hogy segítsenek a dühömet és a depressziómat valami produktív dologgal levezetni. Persze nem konkrétan a gyertyát javasolta. Olyanokat mondott, hogy fessek, fotózzak, sportoljak, de én valahogy mégis
a gyertyáknál kötöttem ki. Mostanra egészen népszerűek lettek a városban, és még online is árulom őket. El is kell kezdenem készíteni az őszi illatokat, hogy meglegyenek az őszi szezonra.

– Segítsek? – lépek oda az asztalhoz.

Megrázza a fejét, és kiteszi a vitrinbe az egyik gyertyámat a Salem & Binx logóval – egy kis fekete macska S&B felirattal.

– Mindjárt végzek, aztán indulok.

Délután egyedül leszek a boltban, aztán bezárok és hazamegyek vacsorázni.

Anyu nem marad sokáig, miután megérkezem. Megölel, aztán elmegy.

Néhányan beugranak, helybéliek, turisták, és nem vagyok meglepve, amikor körülbelül egy óra után betoppan a barátom, Caleb.

– Szia! – mutatja fel az egyik helyi büféből származó kajászacskót. – Remélem, éhes vagy.

– Farkaséhes – kordul meg egyetértően a gyomrom.

Caleb Thorne igazi, tipikus amerikai srác. Városunk alapítójának leszármazottja, középiskolai futballcsapatunk sztárja, hullámos szőke hajjal, jégkék szemekkel és szupermodell arcformával megáldva.

És egészen az enyém.

Leteszi az ételt a pultra, és odahajol, hogy megcsókoljon.

– Hiányoztál – villantja rám azt a vigyort, amit kizárólag nekem tartogat.

– Te is nekem. – Az elmúlt néhány napban Bostonban volt, hogy egy kicsit akklimatizálódjon, mivel ősszel a Harvardra fog járni.

– Történt valami izgalmas, amíg távol voltam? – Elkezdi kipakolni a zacskó tartalmát, én pedig benyúlok a pult alá, és innivalót veszek ki anyu minihűtőjéből.

Szeszélyes új szomszédunk jut eszembe, de úgy döntök, hogy nem hozom szóba.

– Nem. Ültem a tetőn és néztem az embereket. Kitaláltam néhány új illatot a gyertyáimhoz. – Felmutatom összekarmolt karomat, és hozzátteszem: – És megfürdettem Binxet, mert kiszökött, és iszonyú büdös volt, amikor megtaláltam.

– Ajjaj! – vizsgálgatja a karomat. – Olyan, mintha háborúban lettél volna.

– Tulajdonképpen így is volt.

Kuncogva elenged, aztán odahajol, hogy újabb csókot lopjon.

– Örülök, hogy túlélted. – Kinyitja az egyik műanyag dobozt, és odaadja a pulykás klubszendvicset, ami benne van.

– Milyen volt Boston? – pattintom fel a diétás kóla dobozát.

– Brutál jó. – Önkéntelenül is elmosolyodik, és sóvárgó kifejezés jelenik meg az arcán. Calebnek azóta a Harvard az álma, hogy elkezdtünk járni másodikban. Meg volt győződve róla, hogy nem fog bejutni, de én tudtam, hogy nem jól gondolja. – Imádnád.

Összeráncolom a homlokom. Ez egy olyan probléma, amivel csak mostanában szembesültünk. Caleb szerint teljesen logikus, hogy vele megyek és ott lakom majd az egyetem mellett. De szerintem ez hülyeség. Nem szeretem a várost, és Caleb el lesz foglalva az iskolával. Mit csinálnék ott? Üljek egy lakásban és malmozzak? Persze valószínűleg kaphatnék állást valahol, de itt már megvan a munkám, méghozzá olyan, amit szeretek, és folytathatom a gyertya-bizniszt.

– Biztosan imádni fogom, ha majd meglátogatlak.

Felsóhajt, és megcsóválja a fejét. Felvesz egy sült krumplit, és megpörgeti.

– Te tényleg nem akarsz elmenni innen?

– Caleb! – sóhajtok fel elkeseredetten. – Nem érezném jól magam ott.

– Ezt nem tudhatod, bébi.

Fogom a szendvicsem és beleharapok. Annyira éhes vagyok, hogy még ez a téma sem tudja elvenni az étvágyamat.

– De te sem – mondom szilárdan, de nem agresszíven. – Itt kell maradnom. És akkor mi lesz?

A válla megereszkedik.

– Tudom, csak… – túr bele a hajába. – Hiányozni fogsz, ez minden.

– Tudom, és te is hiányozni fogsz nekem. De Boston nincs olyan messze. Bármikor meglátogathatlak és viszont. – Boston mindössze háromórás vonatozásra esik a mi kis városunktól. Caleb úgy csinál, mintha egy másik földrészen lenne, pedig nem így van.

– Igazad van.

Valami csoda folytán egyetlen vevő se jön be, amíg eszünk és beszélgetünk. Amikor minden elfogyott, Caleb összeszedi a szemetet, és csókkal búcsúzik, meg azzal a tervvel, hogy hétvégén moziba megyünk.

A műszak hátralévő része simán telik, aztán bezárok és hazamegyek. Meglepődve látom, hogy a szomszéd teherautója még mindig ott áll a kocsifelhajtón. Máskor ilyenkor már rég nem szokott itt lenni, mindjárt hat óra.

Fejcsóválva indulok az oldalsó bejárat felé, aztán megtorpanok, mert észreveszek valamit a lépcsőn.

A limonádés pohár, alatta letépett papírdarab, amire valamit ráfirkáltak. Hunyorogva próbálom kivenni a kézírást.

Egyetlen szó, mégis elnevetem magam, és megrázom a fejem.

Köszi.

HÁROM

Vannak éjszakák, amikor bármit is csinálok, nem tudok aludni. Már nem fordul elő olyan gyakran, mint régen, de amikor mégis, akkor nem küzdök ellene, ezt már megtanultam. Alig múlt hajnali öt, amikor halkan felkelek. Binx kinyitja az egyik nagy zöld szemét, és szigorúan rám mered, mert megzavartam a szendergését, de aztán becsukja a szemét és visszaalszik.

Átöltözöm pizsamából futószerelésbe, lábujjhegyen leosonok a lépcsőn, hogy ne zavarjam fel anyut meg a nővéremet. Írok nekik egy cetlit, hogy futni mentem, kimegyek, és beszívom a kora reggeli levegőt. Harmatcseppek ülnek a fűszálakon, és néhány percig nyújtok, mielőtt könnyű kocogással elindulnék.

Soha nem hallgatok zenét futás közben, részben biztonsági okokból, de azért sem, mert elvonja a figyelmem.
Az elmém kiürítése, a légzésem szabályozása és a beleolvadás a környező világba az, amire szükségem van ilyenkor, amikor beüt az álmatlanság.

Egyenletes légzéssel érkezem a kis belvárosi részbe, és megkerülöm a központi pavilont, melyet borostyán és felfutó virágok borítanak az évnek ebben a szakában, aztán elfutok a régiségbolt mellett, és hazafelé tartok. Öt és fél kilométeres kört tettem meg, mire visszaérek az utcánkba.

A szürke kisteherautó fordul be a szemközti sarok felől, amikor leállok és sétálni kezdek. Megáll a ház előtt, és az új szomszéd pattan ki belőle. A járdán ácsorog, csípőre teszi a kezét, és úgy mered az épületre, mintha valami hatalmas akadály lenne, amit le kell győznie.

Ez nem is akkora túlzás. A falakat festeni kell, a tetőt cserélni, és a legtöbb redőny hajszálon lóg. De alig néhány napnyi munka után az udvar már kezd úgy kinézni, mint… mint egy normális udvar, nem pedig egy dzsungel.

Mikor meghallja a lépteimet, felém fordítja a fejét. Okos szemei összeszűkülve méregetnek.

– Korán fent vagy – mondja morcosan, amikor visszafordul a teherautójához, és kinyitja az ajtót. Kivesz egy elviteles kávéspoharat, és becsukja az ajtót, amikor odaérek hozzá. – Én is sokszor kelek korán. – Belekortyol a kávéba. – Kicsi vagy még. Vigyázz magadra idekint.

Felhorkanok, a hang lógva marad köztünk a levegőben.

– Miattam ne aggódj. Nem lesz semmi bajom.

Azt már nem mondom neki, hogy mindenki csak a kinti szörnyetegekre gondol, és megfeledkeznek azokról, amik a zárt ajtók mögött vadásznak.

– Futni voltál – veszi észre a ruhámat. Talán azt hitte, hogy szórakozásból vagyok kint ilyen korán?

Ez nem kérdés, de azért válaszolok rá.

– Igen. Amikor nem tudok aludni, elmegyek futni. Kitisztítja a fejem.

Fura pillantást vet rám.

– Nem alszol jól?

– Néha – vonom meg a vállam, és észreveszem, hogy a furgonja hátulja tele van friss mulccsal. – Az álmatlanság szívás.

Halványan elmosolyodik.

– Megyek melózni.

– Persze, menj csak – indulok el, de aztán visszafordulok. – Te vagy az új szomszéd, de még mindig nem tudom a nevedet.

Felszalad a szemöldöke.

– Thayer.

Biccentek.

– Örvendek, Thayer. Én Salem vagyok.

Nem szól semmit, ezért megint elindulok. Már a kocsifelhajtón vagyok, amikor megszólal: – Van még abból a sütimasszás sütiből?

Mosolyogva pillantok vissza, és bólintok.

Persze már elfogyott az összes süti, de ezt valamiért mégsem vagyok képes elmondani Thayernek.

Thayer.

Még soha nem hallottam ezt a nevet, de tökéletesen illik hozzá.

Anyám és a nővérem már elmentek dolgozni, így aztán egyedül találom magam a konyhában tésztakeverés közben. Tudom, hogy anyu kíváncsi lesz, miért sütöttem, úgyhogy ki kell találnom valami mást ahelyett, hogy a zsémbes szomszédnak kellett. Valami azt súgja, hogy nem értené meg.

A ház csendes, miközben ügyködök, de nem bánom. Szeretek egyedül lenni, vágyom rá. Amikor egyedül vagyok, nem kell színlelnem, nem kell mosolyt ragasztanom az arcomra, ha nincs kedvem hozzá, és nem kell beszélgetnem, amikor inkább hallgatnék.

Binx körbejár a lábaim között, és lemosolygok rá. Ő a legjobb barátom. Persze Laurennek ezt nem árulom el. Biztosan kiakadna, ha megtudná, hogy egy macskát többre tartok nála.

Mintha csak megérezte volna, hogy rá gondolok, megcsörget FaceTime-on. Egy sóhajjal beletörlöm a kezem
a köténybe, amit magamra kötöttem, és feltámasztom a telefonomat, mielőtt felvenném a hívását.

– Hellóóóóó! – kiáltja egy kicsit túl hangosan, amikor beleszólok.

– Szia – felelem, és cukormázat teszek a kinyomózsákba.

Az orra ráncot vet, vörösre festett szájával töprengve csücsörít.

– Te sütsz?

– Igen – csavarom össze a zsák végét.

– Huh – hümmögi, és hátradobja hosszú sötétbarna haját. – Mindegy, azért hívtalak, mert Oscar medencés bulit rendez a hétvégén, és elmegyünk.

– Tényleg?

Lauren forgatja a szemét.

– Hát persze. Ez az utolsó szabad nyarunk. Bulizás, piálás, szex, lesz minden.

Megrázom a fejem.

– Te megőrültél.

– De azért szeretsz, nem?

Igaza van, tényleg. Lauren néha kicsit túlzásba esik, de ő a legjobb barátnő, akit csak kívánni lehet. Harcosan lojális és védelmező.

– Kéne egy új fürdőruha – vallom be, amikor eszembe jut, hogy a mostani milyen ramaty állapotban van az elmúlt sok év után.

– Tökéletes – tapsikol lelkesen. – Ma délután el is mehetünk vásárolni.

– Dolgozom. – Felkapcsolom a lámpát a sütőben, hogy ellenőrizzem a sütik állapotát, aztán leoltom.

– Akkor holnap?

– Holnap.

– Felvegyelek tizenegykor? Toljunk fánkot meg kávét plázázás előtt.

– Jól hangzik.

– Rendben, akkor holnap.

El sem köszön. Ez Lauren. Mindig siet.

Egy órával később van egy adag frissen elkészült sütitésztás cupcake-em. Hatot megtartok, a másik hatot pedig odaadom Thayernek.

Amikor az udvarára érek, látom, hogy elöl térdel a földön, és valami műanyag izét szerel. Feltűnik, hogy a mulcs fele már nincs meg.

– Sütivel jövök – mondom már útközben, hogy figyelmeztessem az érkezésemre.

Hátranéz, aztán feláll és leráncigálja a kesztyűjét.

– Ezekről álmodtam.

Úgy tűnik, ma jobb hangulatban van, mint az előző találkozásaink alkalmával. Kíváncsi vagyok, mi változott
– vagy ami még fontosabb, mi mi miatt volt korábban olyan morcos.

– Elég álomszerűek.

Megfogja a dobozt, kinyitja, beleszimatol, aztán kivesz egyet, és visszateszi a fedelet. Kicsomagolja a sütit, és jóízűen beleharap. Egy falásra eltünteti a felét.

– Finom. – Morzsák hullanak a szájából, ő pedig kisfiúsan felnevet, és nyel egyet. – Elnézést.

Lazán vállat vonok.

– Örülök, hogy másnak is ízlik. – Aztán, mielőtt észbe kaphatnék, megint elered a nyelvem: – Ma jobb kedved van.

Összeráncolja az orrát.

– Észrevetted, mi? – tünteti el a maradék cupcake-et.

– Nehéz lett volna nem észrevenni, mert elég seggfej voltál.

Kissé meghökken, és egy részem azt kívánja, bárcsak visszaszívhatnám, amit mondtam, egy másik részem viszont örül, hogy kimondtam. Azt hiszem, az embereknek többször kéne szólni a baromságaik miatt.

– Ne haragudj! – túr bele hosszú ujjaival a hajába. – Csak éppen annyi szar dolog történik – pillant hátra a házra, és biztos vagyok  benne, hogy ez egy része annak, amit szar dolognak nevez, de biztosan nem az egész. De nem akarok kíváncsiskodni, ezért bólintok.

– Jó étvágyat a többi muffinhoz. – Erre bólint, én pedig elfordulok.

– Köszönöm, Salem.

Megállok a hangja hallatán, és magam sem értem, miért, de beleborzongok abba, ahogy kimondja a nevem.

Teszem egyik lábam a másik után, és megyek tovább.

NÉGY

– Ezek mind rondák – viszi ki Lauren az általam választott fürdőruhákat az öltözőből. – Várj meg itt, hozok egy pár rendeset.

– Csak semmi botrányost!

– Tudom – emeli égnek a kezét.

Az öltözőben ülök a padon, és várom, hogy visszajöjjön. A falakat élénk színű trópusi tapéta borítja, és a bolt csupa neon meg hangos popzene.

Lauren néhány perccel később visszatér, és három lehetőséget kínál fel. A sima feketét választom bikinifelsővel és magas derekú alsóval, ami teljesen fedi a feneket.

Lauren nevet.

– Tudtam, hogy ezt fogod választani.

– A másik kettő olyan… – Nos, keveset hagynak a képzeletre. Nem érdekel, hogy más lányok hogyan öltözködnek, de én azt szeretem, ha minél jobban el van takarva a testem. Ez csak amolyan személyes preferencia.

– Tudom, tudom – tuszkol be az öltözőbe a fekete cuccal. – Vedd fel, addig megnézem, mijük van még.

– De hát csak egy kell – ellenkezem, és remélem, hogy ez a fekete jó lesz.

– Bla, bla, bla – gúnyolódik Lauren játékosan.

Átveszem a bikinit, és belenézek a tükörbe. A dús szőke haj leér jóval a melleim alá, de a próbafülke szörnyű megvilágításának köszönhetően inkább borzalmas rózsaszín árnyalatnak tűnik. Ezen a nyáron már barnultam egy kicsit, tele van szeplővel a mellkasom, pedig még naptejet is kentem magamra.

A függöny szétnyílik.

– Te jó ég, állati dögös vagy! – bókol Lauren, mire elvörösödöm.

– Pucér is lehettem volna!

Lauren a szemét forgtja.

– Láttalak már meztelenül.

– Nyilvános helyen vagyunk!

– Ne drámázz. Minden porcikád el van takarva. – Végigmér. – Csak te vagy képes arra, hogy egy ilyen egyszerű bikiniben jól nézz ki. Ebben a színben is megtaláltam
– mutat fel egy rózsaszínt.

– Rendben. Mindkettőt megveszem – kapom ki a kezéből. – Most pedig tűnés, felöltözöm.

– Micsoda dráma! – viccelődik, és magamra hagy.

Kifizetem a fürdőruháimat, miközben Lauren tovább nézelődik a boltban.

– Én nagyon jól szórakozom – karol belém, amikor kimegyünk az üzletből a plázába. – És te?

– Én is – felelem, mert nem akarom elrontani az örömét. A plázák és a vásárolgatás nem igazán az én világom.

Hátraveti a fejét, és nevet.

– Kis hazudós vagy, de sebaj – rángat egy másik bolt felé. – Lássuk, ez is annyira tetszik-e – incselkedik.

Szuper.

Caleb keze az enyémbe fonódik, miközben Oscarék házának hátsó udvara felé tartunk. Lauren előttünk szökdécsel, a vállán akkora táskával, amiben egy kisgyerek is elférne.
A válla fölött hátranéz ránk, fitos orra hegyén apró napszemüveg ül. Túl kicsi ahhoz, hogy védje a szemét.

– Siessetek, lajhárok.

Caleb kuncogva szorítja meg a kezemet.

– Egyesek sose változnak.

– Úgy érted, hogy mindig ugráltat mindenkit? – mosolyodom el. – Hát igen.

Tudom, hogy Lauren talán sok egyeseknek. Lehet, hogy szeret parancsolgatni és  nyers a modora, de nem szándékosan csinálja, mert arany szíve van. Sokan nem látják ezt az oldalát, de én igen, és emiatt szerencsésnek érzem magam.

Oscaréknak hatalmas új építésű házuk van, és amikor a hátsó kertbe érünk, eláll a lélegzetem, olyan gyönyörű és fényűző minden. Látszik, hogy profi kertépítők csinálták. A medence egy kígyózó műalkotás, nem is egy, hanem két csúszdával.

Nem olyan, mint a kacsás műanyag pancsoló, amiben felnőttem.

Úgy tűnik, Caleb éppúgy le van nyűgözve, mint én. Nekik egy régi kúriájuk van, ami gyönyörű, de nem ilyen.

Középiskolában csak meccsek utáni partikon és alkalmi alagsori bulikon voltam. Azok egy cseppet sem hasonlítottak erre.

– Konkrétan pincérek vannak – motyogja Caleb halkan, hogy csak én hallom.

– Az ott tényleg…?

– Igen. Nagyjából biztos, hogy pezsgő.

– Hűha. Nem is tudtam, hogy Oscarnak… ilyenje van
– mutatok körbe előttünk.

– Én sem. Nem sokat lógok vele.

Bár Caleb igazi aranyifjú, nem szereti a rivaldafényt, és általában kerüli az ilyen dolgokat, kivéve, ha közeli barátokkal vagy velem van. Most is én vettem rá, hogy eljöjjön.

Jó sok ember van itt, ami felerősíti a szorongásomat. Nem különösebben szeretem a tömeget és a felszínes fecsegést.

Caleb tudja ezt, és van olyan rendes, hogy egy félreeső nyugágysor felé veszi az irányt, ahol még nincs senki. A hátsó udvar kevésbé forgalmas részén van, mert a legtöbben vagy a medencében pancsolnak, vagy a büféasztalnál ácsorognak.

Leteszem a táskámat, a szememmel keresni kezdem Laurent, és meg is látom az asztalnál, amint Melanie-val, az egyik osztálytársunkkal beszélget. Felemelem a kezem, amikor Melanie felém néz. Erőltetett mosollyal visszaint, és Calebet nézi mellettem.

Ez gyakran megesik. A lányok irigyek, amiért engem választott, mintha elloptam volna, vagy boszorkánysággal hálóztam volna be.

Zavaromban lehajtom a fejem, és visszafordulok. Caleb észre sem veszi, mi történt.

– Szomjas vagyok, te kérsz valamit?

– Diétás kólát, ha van.

Bólint.

– Mindjárt jövök.

Előhúzok egy törülközőt a táskámból, ami sokkal kisebb, mint Laurené, és leterítem a nyugágyra. Lerúgom a papucsom, és megfogom túlméretezett, Coca-Cola emblémás pólóm alját. Calebtől kaptam vicces ajándékként, mert annyira szeretem a diétásat. Leveszem, összetekerm és beteszem a táskámba. A sortom gombja felé nyúlok, de habozok egy kicsit, mielőtt levenném.

Caleb épp akkor ér vissza, amikor elteszem a sortomat, és leül a nyugágyra, az italokat pedig leteszi maga mellé
a földre. Int, hogy üljek be a lábai közé. Beülök, és nekidőlök a hátammal a mellkasának. Felsóhajtok, amikor megdörgöli a karomat.

– Be vagy kenve?

– Jaj, ne! – nyögök fel, és keresni kezdem a flakont a táskámban. Fújok belőle magamra, aztán odaadom neki.

Amikor már mindketten kellőképpen levédtük magunkat a nap ellen, megint nekidőlök, és lehunyom a szemem.

A szája súrolja a fejem búbját, és önkéntelenül is elmosolyodom.

– Alig láttalak az érettségi óta.

– Sok a dolgunk – sóhajtom szomorúan. Az én munkám, Caleb munkája és a hónapok, vagyis inkább hetek múlva kezdődő egyetemi életre készülés mellett nem volt annyi „mi” időnk, mint általában. – Még mindig áll a holnapi mozi?

Összerezzen.

– Basszus, elfelejtettem mondani. Anyám ki akarja velem pakoltatni a garázst. Szerintem most, hogy el fogok költözni, gyorsan előszed minden olyan munkát, amit nélkülem nem tud megcsinálni.

Nevetek, és elképzelem, ahogy Mrs. Thorne átfésüli a házát olyan teendők után, amikhez Caleb jobb segítség, mint a férje. Persze fel is fogadhatna valakit, de abban mi lenne a buli?

– Ne haragudj – szakítja meg a gondolatmenetemet Caleb.

– Semmi baj. – Nem zavar a dolog. Megértem, hogy változnak a dolgok. Hamarosan egyáltalán nem fogom látni, hacsak nem megyek utána Bostonba, vagy ha nem jön haza egy-egy hétvégére. Összeszorul a szívem. Állandóan jelen volt az életemben az elmúlt három évben. Furcsa lesz neki, hogy elmegy, de nekem talán jó. Rákényszerít, hogy magamra koncentráljak. A saját vágyaimra és szükségleteimre. A reményekre és álmokra a jövőről. Legyen szó főiskoláról vagy valami másról.

– De baj. – A szája gyengéden érinti a vállam bőrét, amit már felmelegített a nap. –Szeretnék veled lenni.

– Majd csinálunk valami mást. Esetleg átjöhetnél vacsorára – vetem fel.

Ráncolja a homlokát, töpreng.

– Majd meglátjuk.

Nincs kedvem erről többet beszélni. Körülnézek a partin. Úgy tűnik, hogy mindenki itt van a végzős osztályunkból, még néhány alsóbb osztálybeli is. Nem mintha olyan sokan járnának a sulinkba. A város kicsi, a lakosság még kisebb.

– Belemész? – mutat Caleb a medencére.

Megrázom a fejem.

– De te menj csak, ha szeretnél.

– Nem – ölel át. – Jó nekem itt.

Mosolygok, de ő nem látja, mivel háttal vagyok neki, és még jobban hozzásimulok.

– Broáf – imitál öklendezést Lauren, miközben elsétál mellettünk, és lerakja a cuccait. – Olyan émelyítően édesek vagytok, hogy hánynom kell. Hánynom.

– Szerezned kéne magadnak egy pasit – mondja neki Caleb, mire Lauren undorral elhúzza a száját.

– Nem, kösz. Még nem szeretném lekötni magam.

– Ahogy gondolod – tekeri Caleb az egyik szőke tincsemet az ujja köré. – Ne felejtsd el az italodat.

– Ó, persze. – Odahajolok, felveszem a poharat, belekortyolok, és megvárom, hogy a buborékok leérjenek a gyomromba. Tudom, hogy nem lenne szabad ennyi szénsavas üdítőt innom, se cukrosat, se diétásat. Sajnos még nem tudtam levetkőzni ezt a rossz szokást.

– Ti lúzerek csak kókadozzatok tovább itt – igazítja meg Lauren a bikinialsóját. – De én megyek csobbanni. Tartsátok szemmel a cuccaimat. – Nem várja meg a választ, egyenesen a medence felé tart. Arra számítok, hogy előkelően bemászik a létrán, de ehelyett felordít: – Bomba! – és beugrik. Amikor felbukkan, kétségbeesetten néz körül. – Hová tűnt a felsőm?

ÖT

A napfelkelte lilás narancssárga fénye átszűrődik a redőnyön, miközben bekötöm a futócipőm fűzőjét.

Binx résnyire szűkült szemmel figyel az ágyam alól, bosszúsan, amiért megint korán megyek el.

– Bocs, Binx.

Esküdni mernék, hogy fújt egyet, aztán lehunyja a szemét. Macskák. Se velük, se nélkülük.

Lófarokba kötöm a hajam, az öltözőasztalom fölötti tükörbe pillantok, és kisimítom az egyenetlenségeket. Amikor már úgy érzem, hogy nem fog futás közben kibomlani, egy kis ajakápolót kenek a számra, megvakarom Binx füle tövét, és halkan elindulok lefelé a lépcsőn. Lassan kell mennem, mert a fokok úgy nyikorognak, mint egy fájós hát.

Lefirkálom a cetlit, kisurranok az ajtón. Szánok rá egy kis időt, hogy nyújtózzak és megtöltsem a tüdőmet a ropogós hajnali levegővel, mielőtt a forróság alig néhány óra alatt felmelegítené.

A kocsifelhajtó végéhez érve felnyögök magamban, amikor Thayert pillantom meg a teherautója végénél, aminek a platója le van hatjva, és tele van mindenféle növénnyel meg bokorral.

A járdára rakosgatja a virágokat, a tekintete a cipőmre esik. Hirtelen felpillant.

– Megint egy korai futás?

– Igen – felelem vontatottan.

A szemei összeszűkülnek.

– Nincs futópadotok, vagy ilyesmi?

– Nincs. De ha lenne, akkor is szívesebben futok a szabadban.

– Hordasz magaddal paprikaspray-t?

– Nem.

Megcsóválja a fejét, és csípőre teszi a kezét. – Ez nem biztonságos.

– Nem kértem engedélyt tőled, hogy futhassak a saját környékünkön. Én már akkor is ezt csináltam, amikor még nem tiszteltél meg minket a jelenléteddel – bökök a fejemmel a háza felé.

– Én kérek elnézést, hogy aggódom a biztonságod miatt.

– Tudok vigyázni magamra.

– Biztos vagy benne? Nagyon fiatalnak tűnsz.

– Tizennyolc vagyok. – Kétségtelen, hogy amikor hangosan kimondom, tényleg kevésnek tűnik,  és nem igazán támasztja alá az álláspontomat. Megpróbálok témát váltani, és az egyik növényre mutatok.

– Jázmint ültetsz?

– Ismered a növényeket?

– Némelyiket – lóbálom meg a kezeimet.

– Hmm – hümmögi, némi elismeréssel. – Mivel nem tudlak visszatartani, jobb lesz, ha elindulsz.

Megrázom a fejem. Elképesztő ez a pasi.

– Viszlát, Thayer.

– Jó futást, Salem – feleli, és visszafordul a teherautójához, hogy folytassa a kirakodást.

A futás sokat segít abban, hogy kitisztuljon a fejem, és amikor visszaérek az utcánkba, egy másik teherautót is látok, valamint egy egész brigád ténykedik Thayer házánál.

Érdekes.

Nem törődöm a fickókkal, akik közül néhányan leplezetlenül megbámulnak, amikor elsétálok mellettük.

– Ne bámészkodjatok, hanem dolgozzatok! – hallom Thayer bosszús kiáltását.

Megrázom a fejem, megnézem a postát, felsétálok a kocsifelhajtón, és összeszűkült szemmel nézek a lépcsőre, ahol van valami. Lehajolok, és fejcsóválva felveszem.

– Paprikaspray – mondom fennhangon, hitetlenkedve, és megforgatom a kezemben a kis fekete hengert. A hátulján az utca végi kisbolt árcédulája virít.

– Ha ilyen korán mész futni, kell hogy legyen nálad.

Thayerre pillantok, aki éppen mögöttem áll. Ahhoz képest, hogy ilyen nagy és mekkora csizmában van, egészen zajtalanul mozog.

– Most akkor ki a birtokháborító?

Egy egész kicsit megrándul a szája.

– Lebuktam.

– Köszi ezért – mutatom fel a flakont, mintha nem tudná, miről van szó.

– Szívesen.

Egymásra bámulunk, csend telepszik közénk, de egyikünk sem tesz semmit, hogy változtasson ezen. Legalábbis egy teljes percig nem.

Aztán zsebre dugja a kezét, és átnéz a két házat elválasztó kerítés fölött.

– Nem keresel véletlenül munkát? Persze nem teljes munkaidőset vagy ilyesmit. Csak valami alkalmit, heti kétszer, esetleg pár óra a hétvégén.

Hezitálok. Kíváncsivá tett.

– Milyen munkáról van szó? Tereprendezésre nem biztos, hogy alkalmas vagyok. És a növényismeretem legjobb esetben is csak közepes.

Kuncogva csóválja a fejét.

– Nem, semmi ilyesmi. Bébiszitter vagy dadus vagy ilyesmi kellene a fiam mellé. Ha rendbehoztam a házat, időnként itt lesz nálam.

– Ó! – Erre nem számítottam. – Van gyereked?

Nevet.

– Igen, Forrest. Hatéves.

– Milyen cuki – mosolyodok el. Imádom a gyerekeket. Szórakoztatóak és olyan őszintén kíváncsiak mindenre. Néha irigylem őket ezért, mert az én gyerekkoromat teljesen tönkretette egy szörnyeteg. – Már van munkám – vallom be, mire elborul az arca. – De anyukámnál dolgozom, régiségboltja van a városban, szóval talán meg tudnám oldani.  – Ez a legtöbb, amit tehetek érte.

– Rendben – bólint, és a hajába túr. – Rendben. Remélem, hogy sikerül a helyet… élhetővé tenni a következő hetekben. Nem akarom leszólni, de újra kell húzni a vezetékeket, vizet kell szerelni – panaszkodik, aztán megrázza a fejét, és elneveti magát. – Bocs. Akkor majd később visszatérünk rá.

– Persze – helyeselek. – Bármikor beszélhetünk.

Többet nem mond, csak sarkon fordul, és visszamegy a házához.