Takács T. László

Mi pasik, a Ti szemetekben

Köszönöm. Mindenkinek, aki úgy érezte, hogy megosztja a történetét velem és a világgal. Köszönöm a szüleimnek, hiszen, ha ők nincsenek, nemhogy könyv, de én sem… Köszönöm a kollegáimnak, barátaimnak, akik támogattak, mikor még csak az ötletet mondtam el nekik. Köszönet mindazoknak, akik közreműködtek a könyv elkészültében. És még valakinek, aki nagyon fontos, és csak Ő tudja, hogy ez a mondat neki szól.

Köszöntő

Mi, pasik… Nos, szerintem nincs olyan, hogy „Mi, pasik”, legalábbis bízom benne, hogy a szőrös hasú, pocakos szomszéddal, aki egy szál trikóban lapátolja a havat, vagy a negyediken lakó alkesszel, akinek a szókincse a

„helló”-ban merül ki, senki nem von egy kalap alá. Nem vagyunk egyformák…

Ugye, nem?

Nem kevertek össze velük engem, aki rózsával készül minden randira, kihúzza a széket a Hölgy alatt. Ha leült már, ha nem. Aki lesegíti a kabátját, és

nem azért, hogy később értékesítse a ruhadarabot. Akinek itt maradt a páncélja a középkorból, de már elég rozsdás és nehéz.

Igazából azért írom ezt az egész könyvet, hogy bebizonyítsam, a többi pasi mennyire nem olyan, mint én. Ez biztosan sikerül, vannak magasabbak, és –

kisebb létszámban – alacsonyabbak nálam. Vannak kövérebbek, izmosabbak.

(Nagyobb számban.)

De mégis… Mitől lesz számotokra vonzó egy férfi? Mi az, amitől elaléltok az első találkozáskor? Mi az, amivel el lehet rontani? Mindent… Vagy bármit?

És igazából nem is én írom. Hanem azok a lányok, hölgyek, asszonyok, akik megosztják veletek az élményeiket, tapasztalataikat.

Egy gondolat, előszó helyett: Jól tudom, hogy nem vagyok más, csupán egy lehetséges opció, amit felvéstél a képzeletbeli noteszodba, mint rovásírást a kőtáblán, mit előhúzol, mikor már nincs más. Egyszer majd kiásol a homokból, és mint egy ereklyét leporolsz, felfedezed rajta a megkopott, egykoron csodásan ragyogó, még mindig vörösen izzó drágaköveket. A szívem millióra tört apró szilánkjait, amik egykoron csak Neked ragyogtak a legfényesebben a világon. Szedegeted majd a szilánkokat óvón s féltőn és majd egyenként, milliméterenként próbálod a helyükre illeszteni az apró, puha bőrödön itt-ott sebet ejtő darabkákat. De sehogy sem sikerül, nem illeszkedik, mert itt-ott hiányzik már egy darab belőle.

Egy-egy darab, melyeknek nevük van. Remény, hit, szeretet, tisztelet és a Te Neved! Ezek nélkül már sosem lesz ugyanaz a csillogó drágakő.

Összeragasztod, és örülsz majd, hogy majdnem teljes. Majdnem. Csak pont a lényeg veszett el belőle, a lényeg, amitől tökéletes és értékes. Akkor majd eszedbe jut régi fénye, s tudni fogod, mikor kezedben tartod, az nem más, csupán a töredéke. Tudni fogod s érteni, s majd nagy becsben tartani, mert mi egykoron eltört, azt már nem lehet megjavítani. Talán hullatsz majd értem egy könnycseppet, talán felcsendül a lelkedben egy megkopott dallam, mit szívem egykor Neked játszott minden egyes pillanatban.

Zizi

Ne ítélj fotó alapján!

Életem szerelmével társkereső oldalon ismerkedtünk meg, az első randi előtt már hetek óta leveleztünk, küldött magáról képet is. (Amin egyáltalán nem tetszett, de gondoltam, ha már olyan szimpatikus az írásos bemutatkozás után, adok neki egy esélyt). Egy cukrászdába beszéltük meg a találkozót, ahonnan a tervek szerint – ha vállalható az ipse – elmegyünk hozzám, és főzünk valami finomat.

Pár perccel korábban értem oda, mérges voltam magamra, és ahogy elmúlt a megbeszélt időpont, kezdtem nagyon ideges lenni. Ilyenkor az ember már haragszik magára is, arra is, akire várnia kell – nem kellemes érzés. Ráadásul egy ilyen ronda, kövér pali miatt hozom magam ciki helyzetbe…

Egyszer csak közeledik egy rém helyes (ez önellentmondás, szóval inkább iszonyú vonzó… jaj, ez sem jó), kellemes arcú, értelmes tekintetű, erős alkata ellenére is csinos, derűsen mosolygó fiatalember. A szívem majd kiugrott a helyéből, miközben közeledett, kiszúrt az asztalnál, és kiderült, valóban ő az, akire vártam!

Minden bosszúságom elszállt, s mikor megszólalt, komolyan elaléltam, annyira tökéletesnek tűnt (később ez be is bizonyosodott)! Mondhatjuk, hogy első látásra szerelem?

Remek főzős randit rendeztünk, rendhagyó módon, és innentől kezdve gyakran találkoztunk. Nem szeretnék a későbbi eseményekről beszámolni, hiszen az első randi volt a téma, annyit azonban meg kell jegyeznem, mindössze fél évig voltunk együtt. Életem legszebb fél éve volt, amit kár lett volna kihagyni egy szerencsétlen fotó miatt!

Úgy hívott, hogy Csinicsajszi.

Rebeka

Két férfi, két eset

Kétszer vakrandiztam, naiv kezdőként, amikor még azt hittem, hogy az emberek döntő hányada normális. Ebből sejthető, hogy közben rájöttem a tévedésemre.

Az egyik nem érdemel sok szót, újsághirdetésben keresett barátnőt, felhívtam, megbeszéltük a randi idejét, helyét, és kész. Nem tűnt fel semmi különös. Akkor még…

Magas, helyes srác volt, aki végignézett rajtam és közölte, hogy csak a hosszú, szőke hajú lányok tetszenek neki. Nem tudtam értelmezni a szavait. Mi van??? Ennyi az összes elvárás? Nem társat keres, hanem cicababát reprezentációs célokra? Ezt pedig ő nem értette. Udvariasságból beszélgettünk még pár percet, és elváltak útjaink.

Amit azóta sem értek: miért nem jutott eszünkbe telefonon tisztázni ezt? Ja, sok beszédnek sok az alja, és van, aki nem fecsérel sok szót az ismerkedésre, mert a személyes találkozás híve, és hisz az első benyomásban.

Meggyőződésem, hogy kerülni kell az ilyen típust.

A másik vakrandi is nagyjából ebben az időben történt, itt már feltettem pár kérdést telefonon, de – mint kiderült – nem a megfelelőket. Kimaradt egy komplett pszichológiai teszt, és elfelejtettem rákérdezni a születési bolygójára.

Egy kávézóban vártam, mert sajnos előbb értem oda. Egy családcentrikus, szorgalmas, gyakorlatias, antialkoholista, egyedülálló apát vártam.

Amikor megjelent egy kilencvenes évekből származó (fénykorában is gáz) márványkoptatott farmerszettben egy fazon, olyan barna és ráncos arccal, mint akit hónapokra kint felejtettek a napon, lefagytam. Rózsa volt a kezében, szolidan viselkedett, köszönt a személyzetnek és körbenézett.

Azonnal el akartam sunnyogni, majd telefonon kimenteni magam, hogy közbejött valami extrém fontos, és mea culpa, de lefagytam. Közben kiszúrt, széles mosollyal átadta a rózsát, ami remek ízlésre és lovagiasságra vallott, ezért azt gondoltam, hátha csak földönkívüli szegény, mint Jessie a hajdanvolt amerikai sorozatból.

Döbbenetesen sokat beszélt, beszámolt a riasztó családi viszonyairól, kiderült, hogy rettentő keveset iszik, mindössze reggel húz le egy felest, és kibírja vele a déli söréig, ami pedig kitart a meló végeztével elkortyolt újabb adag alkoholos italig. (Nekem az az éves adagom, amit naponta,

„absztinensként” magához vesz.)

Képtelen voltam félbeszakítani és otthagyni. Minél többet beszélt, annál inkább úgy éreztem magam, mint Darwin Galápagoson, új fajok felfedezése közben. Meggyőződésem, hogy nem lehetett Homo sapiens. Vagy ha ő az, én

vagyok ufó.

Réka

A legrosszabb első, és egyben utolsó randi Korunk népbetegsége, egyben civilizációs problémája egy olyan dolog, ami áldás, és megkönnyíti az életünket, másrészt földbe tiporja emberi mivoltunkat.

Ez nem más, mint az internet. Szinte kézzelfogható közelségbe hozza az embereket egymáshoz, és ugyanilyen tempóban zilál szét családokat az egyre népszerűbb online társkeresés. Rohanó világunk egyre jobban kiszorítja az intimitást és a személyes, véletlen összetalálkozásokat a szupermarketben, az utcán, vagy bármilyen ,,régimódi”, akár romantikus szituációt. Sok munka, kevés szabadidő, állandó rohanás, rendre rosszabbnál rosszabb kapcsolatok.

Ezek egy napon engem is elvezettek a társkeresés ezen legegyszerűbb módjához.

Egy unalmas, fülledt, forró nyári estén felcsaptam a laptopom, és bőszen keresgélni kezdtem a világhálón egy népszerű alkalmazáson. Volt ott minden jó, mi szem-szájnak ingere, és persze olyan is, ami nem. Ezeken a profilokon gyorsan túllapoztam, mintha csak valami húspiacon válogatnék. Ez „túl” ilyen, ez „túl” olyan, hm, ez talán jó lehet, és megakadt a szemem egy adatai alapján magas, értsd: 195 cm, a fotója alapján jóképűnek mondható, már-már „túl szép, hogy igaz legyen” kategóriájú fiatalemberen. Elolvastam minden adatot, amit megosztott a nagyérdemű közönséggel, akiknek ellenkező nemű tagjai közül nyilván majd ő is ilyen húspiac jelleggel fog válogatni. Aztán folytattam tovább

a keresgélést. Lapozgattam tovább a profilok között, mígnem felvillant egy kis sárga pötty az üzenetek mappában. Jóképű úriemberünk bizony érdeklődést mutatott az irányomban. Meglepett, hogy ennyire gyorsan reagált, hisz csak pár perc múlt el, mióta alaposan szemügyre vettem.

Első egy-két mondata után még szimpatikusnak is tűnt, ezért szívesen csevegtem vele. Azonban volt valami furcsa érzésem, mialatt szinte már-már riportalanynak éreztem magam a feltett kérdéssorozatok miatt. Értem én, csak úgy lehet megismerni valakit, ha kérdezünk, válaszolunk oda-vissza. De kérdem én, biztos, hogy ő ül a gép túlsó felén? Tudhatom, hogy nem egy pszichopata, elmezavaros ember, aki itt éli ki a perverz vágyait, mert talán otthon nem kapja meg, amit akar? Fogalmam sincs, ezért kissé vonakodva osztottam volna meg vele bármilyen személyesebb információt a kilétemről. Jobb az óvatosság, mint pórul járni, mert esetleg vakon megbízok egy számomra még mindig idegen férfiban.

Tehát volt ez a furcsa megérzés, de mivel a szüleim jó modorra neveltek, nem akartam bunkó módon lerázni, és tovább beszélgettünk, bízva benne, hogy talán valamivel el tudja nyomni bennem a kétségeimet. Itt-ott sikerült is, csevegtünk pár órát sablonos dolgokról, néhány poént elsütve oda-vissza dobtuk a labdát. Jó volt arra, hogy épp eltelt az idő, mégsem magányosan néztem valami agysorvasztó filmet, hanem ismerkedtem. Néhány napig így

folytatódott, esténként beszélgettünk a semmiről, mert tartalmilag még mindig nem nyilvánult meg ezekből, ki milyen ember is valójában. Mindenki elmondott magáról annyit, amennyit akart, vagy amennyit úgy gondolt, hogy érdemes, de semmi több, és még mindig bennem volt az a furcsa megérzés.

Úriemberünk nonstop bombázott egy esetleges randi lehetőségével, amelyre én rendre nemmel válaszoltam… mert az a furcsa érzés, ugyebár…

Még napokig írta a semmit, én pedig válaszoltam semmivel a semmire, és már untam, az idegeimre ment. Szépen töröltem is magam az alkalmazásról, miután rájöttem, ez nem az én világom. Én ennél többre vágyom, tartalmasabbra, arra az igazi WAOO érzésre, amikor összeakad a lábad, mikor meglátod a nagy Őt, és megrészegülsz a jelenlététől. Mikor a gyomrod remeg, és szóhoz sem jutsz, csak bújnál hozzá szorosan, egészen a bőre alá, eggyé válni Vele örökkön örökké. Erre vágyom, nem a sablonos kérdésekre, és nem az olyan, emberi értékrendeket nem tisztelő véglényekre, akik egy „szia” után küldik magukról a meztelen képek sorozatát, mint porfóliót egy pornófilm castingjára. Így szépen, angolosan távoztam a húspiacról.

Történt egy hosszú, kimerítő napom végén, hogy az a furcsa érzés újra hatalmába kerített, midőn meglepetten konstatáltam, hogy az a túl szépnek tűnő, jóképű úriember ismét megtalált az internet egyik pöcegödrébe süllyedt, népszerű baráti közösséget felkaroló alkalmazáson. Jöttek megint a

bombázások, a találkozásra buzdító felkérések, és ismét az a furcsa érzés…

Addig-addig szekált, míg végül is igent mondtam. Gondoltam, ha hagyom magam, hamarabb szabadulok, és ha nagyon rossz lenne a randi, még mindig simán le tudok lépni. Ha esetleg valami elmeroggyant is, nyilvános helyen csak nem mer tenni semmi rosszat velem. Ezekkel a gondolatokkal próbáltam magamat átadni a készülődés és várakozás idejének. Valamikor az este folyamán meg is érkezett, és végre megtudhattam a furcsa érzés okát. Szépen, csinosan felöltözve, hajam belőve, leheletnyi smink – nem vittem túlzásba, csak mégis neve legyen a gyereknek –, hátha még valami jó is kisülhet a dologból.

Szépen letipegtem az utcára, magamra erőltettem egy kis mosolyt, de amikor kiszállt az autóból, a szám egyszerre görbült lefelé és felfelé. Aztán hangos, harsánynak épp nem mondható, annál inkább sátáni kacaj volt, ami kitört belőlem úriemberünk láttán. A nevetésem már inkább saját magamnak szólt, és a szituációnak, amibe sodródtam. Magamnak azért, mert nem hallgattam az intuíciómra. Kellett volna!

Az „úriember” – bár már ez a szó sem igazán érdemes, hogy erre a véglényre használjam – még hírében sem volt annak a személynek, akit Ő árult a húspiacon. Azt hittem, rosszul látok, vagy valami ármány történt, köszönés nélkül benéztem az autóba röhögve, és megkérdeztem, hol van a haverod?

Mert nem azzal beszélgettem a neten, aki kiszállt az autóból. Akit vártam, az a fehér lovon szőke herceg kategória volt, ehelyett kikászálódott egy – hm, a maga 160 centijével – majdnem törpének nevezhető kicsi béka. Uram, bocsáss meg a jelzőért, de már önmagában is szégyen, gyalázat, hogy nem meri magát felvállalni, de kierőszakol egy randit, ahol még van mersze megjelenni, teljes tudatában annak, hogy nem őt vártam. Próba, szerencse? Nem is értem, mi zajlik az ilyen emberek fejében, mikor kieszelnek egy ilyen orbitális nagy átverést. Azt viszont tudom, mi járt az én fejemben. Veszekedni nem voltam képes a röhögőgörcstől, amit kaptam a látványtól, így szépen, minden magyarázat nélkül eldöntöttem, hogy még esélyt sem kap arra se, hogy a miérteket megmagyarázza. Sokkolt a helyzet és a tudat, mikre nem képesek egyes férfiak. Hátat fordítottam és visszamentem a házba. Ő pedig, ahogy jött, úgy is ment. És így lett a rémes első randiból az utolsó is egyben, mert utána soha többé nem beszéltünk, nem is keresett, és ahogy a furcsa érzés, ő is ugyanúgy a múlté lett.

Pardavi Tünde (Zizi)

Mackó – A borzasztó első randi Drága jó barátom, Béla mindig nagyon féltett. Azt mondogatta, hogy ő

akárhányszor nyúlt bele abba a bizonyos almásládába, neki csak a rohadtja jutott. Főbe is lőtte magát egy szép napon. Na nem a magány miatt, azt jól viselte, mint ahogy én is. De ha élt volna, a randi után biztosan felajánlotta volna a revolverét mint végső megoldást.

Ez volt az utolsó első randim. Persze már a nevét sem tudom a szerencsétlen mackónak, aki a neten vacsorára invitált. Igen, mackó. Bár sosem vonzott a nagy test, de jó pár levélváltás után azt gondoltam, hátha ez az alma nem is olyan rohadt. Ekkora testbe csak belefér némi intelligencia, szeretet, tisztelet, meg mindaz, amire a pasik csak közvetlen a haláluk előtt döbbennek rá, hogy fontosabb, mint a kisebbik fejükkel való gondolkodás!

Mackó késett. És sokat. Épp kivedlettem a csiniruciból, és szitkozódtam, mert a kétórás sminket sikerült a belsejébe kennem, amikor megszólalt a kapucsengő és benne a mackó. Az adott szó nálam szent, majdcsak megmagyarázza a késést. Vissza a ruci, egy perc smink, és már lent is voltam a ház előtt. Anyám! Az apját küldte maga helyett? Vagy mikori képet rakott fel magáról a netre? Ok. Csak semmi külsőség! Lehet, hogy húzós napja volt, ezért ilyen elnyűtt. Ja, mint a pólója… bakker, én meg kisestélyiben. Nincs mit tenni,

belibbentem a kocsijába, irány az étterem, majd ott minden kiderül. Még egy szál rózsát is hozott, vázával együtt, láttam a hátsó ülésen. Az étterem előtt kiszálltam, már körbejártam a kocsit, ő még bent ücsörgött. Lehet, hogy most gázt ad és elszelel? Nem, valamit írt egy cetlire, azt zsebre vágta, majd a rózsa után matatott, és ahogy kiszállt, a váza az aszfalton landolt. Pont kettétört. –

Felezünk? – próbáltam oldani a feszültségét. Visszatakarította a váza romjait a kocsiba, a sajátját is megpróbálta összeszedegetni, és végre megkaptam a szál rózsát. Megszúrt.

A pincér úgy nézett ránk, mintha ufót látna, majd mosolygott egyet.

Visszamosolyogtam, és tudtuk, mit gondol a másik. Mackó rendelt. Akarom mondani, felolvasta az étlapot. Én csak salátát kérek. Minden kanál után és közben egy-egy mondat. Csak úgy dőlt belőle az önfényezés, és a zsír lecsorgott az amúgy is piszkos pólójára. Nézni se bírtam. Könyörgöm, csak desszertet ne kérjen! És csak mondta és mondta az életét. Bár ne tette volna! A késést is megmagyarázta: meg akart fürödni, a kád telement forró vízzel, és várta, hogy kihűljön. Ez most vicc? Nem az volt. Komolyan elgondolkodtam, vajon ki írta azokat a humoros, magával ragadó leveleket? De már nem érdekelt. Vártam, hogy a pincér elvigye az alig megtúrt tányéromat, közben bocsánatot is kértem tőle ezért. – A hölgy így is többet tett a kelleténél! –

mondta olyan részvétmosollyal, hogy attól kezdve nem is bántam már, hogy jó

hosszú ideig megint a tévésorozaton alszom el. Mackó pedig egy cetlit nyomott a markomba: Fogadjunk, hogy nem akarsz második randit! – Bólintottam.

Ditte

Most meg miért nem hív? Tényleg elbénáztam?

Röviden a válaszom: Nem. Nincs nő, aki annyira el tudná rontani az első

randit, vagy az azt megelőző ismerkedést, hogy egy férfi ne hívja fel, ha akarja.

Ezt az Így jártam anyátokkal című sorozatban úgy mondják, hogy a Dobler–Dahmer-elmélet. Ahogy az egyik főszereplő, Ted fogalmaz:

„Vékony a határ a szerelem és téboly között. Ha kölcsönös vonzalom alakul ki, akkor egy romantikus gesztus megható, mint Lloyd Dobler szerenádja Diane Court ablaka alatt a Mondhatsz akármit című filmben. Ha nem kölcsönös, akkor a másik pont annyira lesz vonzó, mint egy őrült sorozatgyilkos, lásd Dahmer.”

Ezzel csak azt akartam mondani, hogy ha az első randin túl sokat beszélünk, rémes vicceket mesélünk, vagy kiöntjük a bort, és azt hisszük, hogy ez bármiben is befolyásolta a pasit, akkor tévúton járunk. Mert ha például arról beszélünk, hogy hamarosan gyereket szeretnénk – és Doblernek lát –, akkor azt gondolja, hogy „Igen, végre egy komoly nő, akire lehet alapozni”, de ha nem tetszünk neki, akkor „Dahmernek” gondol, és menekül, amerre lát.